Головуючий суду 1 інстанції - Пронька В.В.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 420/136/19
Провадження № 22-ц/810/1114/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

03 лютого 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Авалян Н.М., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Проньки В.В. в смт. Новопсков Луганської області,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя,
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого вказав, щоз 21 липня 2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає те, що з відповідачем в психологічному плані вони не сумісні, у зв`язку з чим в сім`ї виникали сварки, які привели до того, що вони втратили один до одного почуття любові та взаєморозуміння, спільне життя стало неможливим. З відповідачкою сумісно не проживають. Позивач посилається на те, що подальше подружнє життя суперечить його інтересам.
ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 21 липня 2017 року Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис №52.
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя, в обґрунтування якого вказала, що в період шлюбу між нею та відповідачем за зустрічним позовом 24 липня 2018 року за рахунок їхніх заощаджень ними був придбаний автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, VIN код НОМЕР_1 , який був зареєстрований в Територіальному сервісному центрі № 4443 Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області на чоловіка. Автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_1 . ОСОБА_2 посилається на те, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Суд розірвав шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 21 липня 2017 року Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 52. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено частково. Суд визнав за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA, модель OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 . Залишив автомобіль марки SKODA, модель - OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що подружжя не підтримує подружні стосунки, проживає окремо, спільне господарство не веде, має різні бюджети, тобто шлюб існує формально, у подружжя відсутні діти, позивач по первісному позову наполягав на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулось, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача по первісному позову, тому суд вважав, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача по первісному позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги за зустрічним позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, суд виходив з того, що спірне майно - автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, відповідачем спростована не була. ОСОБА_2 погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, проте інший з подружжя ОСОБА_1 відповідної грошової суми (77998 грн. компенсації, що є 1/2 частиною вартості автомобіля) на депозитний рахунок суду не вніс. При цьому, під час розгляду справи сторони не наполягали на проведенні судової товарознавчої експертизи. Тому, приймаючи до уваги, що автомобіль є річчю неподільною, суд вважав необхідним залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін, визнавши ідеальні частки власності подружжя в цьому майні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2019 року в частині часткового задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що не відповідають обставинам справи висновки суду щодо ненадання ним доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за власні кошти, оскільки на підтвердження факту придбання спірного автомобіля за рахунок його особистих заощаджень ним надана довідка Новопсковського РТМО, з якої вбачається, що у період з 02 липня 2012 року по 30 червня 2017 року сума його доходу склала 490645,29 грн, з яких військовий збір 5445,60 грн, податок з доходів 79917,96 грн, аліменти на утримання дітей 118870,33 грн. Отже сума його чистого доходу за вказаний період склала 293411,40 грн. Крім того, факт заощаджень ним грошових коштів на придбання автомобіля задовго до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 підтвердив допитаний судом свідок ОСОБА_3 .

Також, ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що з дня реєстрації шлюбу між сторонами по справі до моменту придбання спірного автомобіля пройшов лише один рік та їхніх сукупних доходів за цей проміжок часу не було достатньо для придбання спірного автомобіля.

Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що судом не враховано, що в період шлюбу з ОСОБА_2 1/3 частка його доходу утримувалась в рахунок сплати аліментів на утримання його дітей.

Додатково позивач за первісним позовом посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що джерелом придбання спірного автомобіля є спільні кошти або спільна праця подружжя в об`ємі достатньому для придбання автомобіля, ОСОБА_2 не доведено факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя.

(2) Позиція інших учасників справи

Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 09 січня 2020 року про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_2 отримала 15 січня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без змін рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2019 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням всіх істотних фактичних обставин, ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі визначеному попередньо 5280 грн на користь ОСОБА_2

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 додала докази, а саме фіскальний чек ЛД АТ «Укрпошта», про направлення, у визначений ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 січня 2020 року строк, на адресу відповідача відзиву на апеляційну скаргу з додатками 20 січня 2020 року.

Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 09 січня 2020 року про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_1 отримав 11 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно відомостей з офіційного сайту «Укрпошти» і роздруківки ідентифікатору пошуку, який міститься на фіскальному чеку 940, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 отримав 22 січня 2020 року.

Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, просили стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги адвокатом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сумі 3780 грн.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача за зустрічним позовом та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову щодо стягнення 1/2 частини вартості спірного автомобіля на користь ОСОБА_2 , ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя щодо визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA, модель OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , та залишення автомобіля у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені обставини про те, щоз 21 липня 2017 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про що складено відповідний актовий запис за № 52, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 21 липня 2017 року.

Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони по справі не мають.

Також судом першої інстанції встановлено, що в період спільного подружнього життя, а саме 24 липня 2018 року подружжям був придбаний автомобіль марки SKODA, модель ОСТAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код - НОМЕР_3 , колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований в Територіальному сервісному центрі №4443 Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 . Вартість автомобіля на час придбання складала 172224 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №4443/2018/1036089, укладеним у ТСЦ № 4443 РСЦ МВС в Луганській області 24 липня 2018 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 24 липня 2018 року.

Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний транспортний засіб, набутий у шлюбі. При цьому, суд врахував, що на час придбання автомобіля ОСОБА_1 працював в Новопсковському РТМО, що підтверджується довідкою Новопсковського РТМО за вих. № 917 від 11 квітня 2019 року, отримувана ним за цей час заробітна плата відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності. На час придбання спірного автомобіля ОСОБА_2 отримувала пенсію по інвалідності, що підтверджується довідкою Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області за вих. №2492/022/Н-74 від 24 квітня 2019 року. Доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_1 за власні кошти, останній суду не надав.

Тому, з урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний за спільні кошти.

Приймаючи до уваги, що автомобіль є річчю неподільною, суд дійшов висновку про залишення спірного автомобіля у спільній частковій власності сторін, визнавши ідеальні частки власності подружжя в цьому майні.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи в період шлюбу 24 липня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбаний автомобіль марки SKODA, модель ОСТAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код - НОМЕР_3 , колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований в Територіальному сервісному центрі №4443 Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 . Вартість автомобіля на час придбання складала 172224 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №4443/2018/1036089, укладеним у ТСЦ № 4443 РСЦ МВС в Луганській області 24 липня 2018 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 24 липня 2018 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, та враховуючи презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу, яка відповідачем не спростована, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час шлюбу, а тому відповідно до статті 60 СК України є спільним майном подружжя та частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що не відповідають обставинам справи висновки суду щодо ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження придбання спірного автомобілю за власні кошти, оскільки на підтвердження факту придбання спірного автомобіля за рахунок його особистих заощаджень ним надана довідка Новопсковського РТМО, з якої вбачається, що у період з 02 липня 2012 року по 30 червня 2017 року сума його доходу склала 490645,29 грн, з яких військовий збір 5445,60 грн, податок з доходів 79917,96 грн, аліменти на утримання дітей 118870,33 грн, отже сума його чистого доходу за вказаний період склала 293411,40 грн, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти.

Само по собі наявність у ОСОБА_1 суми його доходу, отриманого у період з 02 липня 2012 року по 30 червня 2017 року, що була його особистою власністю, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано 24 липня 2018 року саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт заощаджень ОСОБА_1 грошових коштів на придбання автомобіля задовго до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 підтвердив допитаний судом свідок ОСОБА_3 , не заслуговує на увагу, оскільки допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 пояснив, що він працює разом з ОСОБА_1 в ОСОБА_4 , останній неодноразово в колективі за місцем роботи в його присутності повідомляв, що хоче придбати автомобіль та заощаджує для цього кошти. Покази свідка зафіксовані звукозаписувальним технічним записом під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому свідком не зазначалося за які саме кошти (особисті чи подружні) позивач за первісним позовом придбав автомобіль.

З наведених вище підстав не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що з дня реєстрації шлюбу між сторонами по справі до моменту придбання спірного автомобіля пройшов лише один рік та їхніх сукупних доходів за цей проміжок часу не було достатньо для придбання спірного автомобіля, крім того в період шлюбу з ОСОБА_2 1/3 частка його доходу утримувалась в рахунок сплати аліментів на утримання його дітей.

Так, як зазначалось вище ОСОБА_1 не доведено беззаперечними доказами факт придбання за час перебування у зареєстрованому шлюбі спірного автомобіля за власні кошти, тобто позивачем за первісним позовом не спростовано належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що джерелом придбання спірного автомобіля є спільні кошти або спільна праця подружжя в об`ємі достатньому для придбання автомобіля ОСОБА_2 не доведено факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя є безпідставними, оскільки тягар доказування обставин, що на придбання вказаного автомобіля в період шлюбу він витратив свої особисті кошти, має покладатись саме на ОСОБА_1 , оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі в оскаржуваній частині, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на ОСОБА_1 .

У визначений ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 січня 2020 року строк ОСОБА_2 у письмовій формі надано відзив на апеляційну скаргу із одночасним наданням доказів, а саме фіскальний чек ЛД АТ «Укрпошта», про направлення на адресу відповідача відзиву з додатками 20 січня 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу у визначеному попередньо орієнтовано розмірі 5280 грн (2080 грн складання відзиву на апеляційну скаргу, 3200 грн представництво в Луганському апеляційному суді), яку вона понесла та очікує понести.

На підтвердження надання адвокатом ОСОБА_5 правничої допомоги відповідачем за первісним позовом до відзиву на апеляційну скаргу надано ордер про надання правової допомоги ЗП № 103198; копію договору про надання правової допомоги № 18/01 від 18 січня 2020 року; додаток № 1 до договору про вартість послуг.

Згідно відомостей з офіційного сайту «Укрпошти» і роздруківки ідентифікатору пошуку, який міститься на фіскальному чеку 940, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 отримав 22 січня 2020 року.

Позивач за первісним позовом із клопотаннями щодо зазначених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не звертався.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктом 2 розділу 3 договору про надання правової допомоги № 18/01 від 18 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Войтенко Олександром Миколайовичем передбачено, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами на підставі рекомендованих в Додатку № 1 до цього договору, та будуть остаточно затверджені сторонами підписанням акту виконаних робіт (надання послуг).

Факт виконаної роботи (наданих послуг), їх вартість та оплата підтверджуються, але не виключно, актом виконаних робіт (наданих послуг) (пункт 6 розділу 3 договору про надання правової допомоги).

В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 001465, видане на підставі рішення Ради адвокатів Запорізької області від 30 жовтня 2017 року № 2 ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем за первісним позовом надано ксерокопію акту № 1 від 03 лютого 2020 року виконаних робіт (послуг) за договором про надання правової допомоги № 18/01 від 18 січня 2020 року, ксерокопію товарного чеку № 4 від 03 лютого 2020 року про сплату 3780 грн.

З акту № 1 від 03 лютого 2020 року виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги № 18/01 від 18 січня 2020 року убачається, що вартість складання адвокатом відзиву на апеляційну скаргу на п`яти аркушах становить 2080 грн, участь у судовому засіданні в Луганському апеляційному суді 03 лютого 2020 року - 1700 грн. Загальна вартість послуг (гонорару) адвоката згідно договору про надання правової допомоги № 18/01 від 18 січня 2020 року становить 3780 грн.

На підтвердження оплати зазначених вище виконаних робіт (наданих послуг) в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 надано ксерокопію товарного чека № 4 від 03 лютого 2020 року та зазначено під час розгляду справи, що саме вказана в товарному чеку сума була нею сплачена адвокату.

Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом щодо підготовки відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів у судовому засіданні в Луганському апеляційному суді, приймаючи до уваги надані документі, підтверджуючі понесені витрати, відсутності клопотання позивача за первісним позовом про зменшення розміру витрат на правничу та будь-яких клопотань щодо розподілу вказаних витрат, колегія суддів вважає що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, пов`язані зі складанням відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів в суді апеляційної інстанції у сумі 3780 грн.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання- АДРЕСА_2 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 3780 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Н.М. Авалян

В.М. Луганська