Постанова

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 761/30775/18

провадження № 61-17514св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у складі судді Піхур О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, фонд), Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про стягнення грошових коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є вкладником (кредитором) ПАТ «Банк Форум», з яким укладено договори банківських вкладів від 22 червня 2012 року № 2620/2803/474106 на суму 7 533,63 доларів США, від 18 вересня 2012 року № 2630/2803/499095 на суму 40 000,00 доларів США,

від 16 грудня 2013 року № 2630/2803/664823 на суму 20 000,00 доларів США,

від 13 лютого 2014 року № 2630/2803/685367 на суму 7 000,00 доларів США, тобто на загальну суму 74 533,63 доларів США та 9,81 доларів США нарахованих процентів.

Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум» було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідувати ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 16 червня 2014 року № 49 вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».

26 січня 2016 року вона звернулась до ПАТ «Банк Форум» з заявою про видачу їй вкладів та нарахованих процентів, на яку отримала відповідь, що вона визнана кредитором банку.

Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі відповідної постанови НБУ, згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», їй виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, а решту суми віднесено до кредиторських вимог, які не виплачені.

Посилаючись на те, що відповідачі не повернули у повному обсязі грошові кошти за договорами банківських вкладів, просила стягнути з них солідарно

53 437,27 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 16 червня 2014 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум», а отже задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої суми вкладів відбувається в порядку черговості, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивачу відшкодовано гарантовану суму коштів за вкладом у сумі 200 000,00 грн, решту вимог включено до четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк Форум», тому підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зазначив, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення в ПАТ «Банк Форум» було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Апеляційний суд відхилив доводи про те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неконституційним, зазначивши, що на час розгляду справи цей закон неконституційним не визнано, а тому підстав вважати його таким немає. Норми спеціального Закону, який регулює діяльність ФГВФО, не містить положень, які дають підстави вважати, що фонд є правонаступником банківської установи, у зв`язку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з твердженнями позивача про те, що фонд на підставі статті 1060 ЦК України має відповідати за зобов`язаннями банку щодо повернення банківських вкладів та нарахованих процентів.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У вересні 2019 року до Верховного суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року і постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року, та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам позивача про невідповідність процедури задоволення вимог кредиторів банку, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Конституції України, та необгрунтовано не застосували до спірних правовідносин Конституцію України як норми прямої дії, оскільки положення закону суттєво звужують права вкладників, порушують рівність прав вкладників, внаслідок чого може виникнути ситуація, коли фізична особа (вкладник) протиправно позбавляється права власності на вклад, що не відповідає основним принципам конституційних прав людини, які повинна забезпечити держава. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що процедура позбавлення (обмеження) користування майном - грошовими коштами у визначений зазначеним законом спосіб не відповідає принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи). Суди не урахували, що створенням законодавчих перешкод у поверненні коштів, які належать позивачеві на праві власності, після виведення банку з ринку, порушуються положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а також при вирішенні спору не застосували практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Вказував, що суди помилково вважали ФГВФО неналежним відповідачем у справі, оскільки з дня початку ліквідаційної процедури саме фонд здійснює повне управління банком та розпоряджається його майном, тобто саме на ФГВФО покладено обов`язок відшкодувати позивачу кошти від імені сторони правочину. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2309цс16.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ФГВФО, у якому він зазначав, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на моменти подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України,в редакції чинній на моменти подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є вкладником (кредитором) ПАТ «Банк Форум», з яким укладені договори банківських вкладів від 22 червня 2012 року № 2620/2803/474106 на суму 7 533,63 доларів США, від 18 вересня 2012 року № 2630/2803/499095 на суму 40 000,00 доларів США, від 16 грудня 2013 року № 2630/2803/664823 на суму 20 000,00 доларів США, від 13 лютого 2014 року № 2630/2803/685367 на суму 7 000,00 доларів США.

Після закінчення строку дії зазначених договорів суму вкладу та нарахованих процентів ОСОБА_1 банком повернуті не були, ФГВФО їй сплачена

гарантована сума вкладу у розмірі 200 000,00 грн.

Постановою Правління НБУ від 13 березня 2014 року № 135 ПАТ «Банк Форум» віднесено до категорії неплатоспроможних, а 14 березня 2014 року виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 14 про початок виведення ПАТ «Банк Форум» з ринку та запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 14 березня по 13 червня 2014 року.

Відповідно до Постанови Правління НБУ від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 16 червня 2014 року № 49 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Форум» з 16 червня 2014 року.

27 січня 2016 року ПАТ «Банк Форум» повідомило ОСОБА_1 про те, що вона визнана кредитором банку, її кредиторські вимоги включено до 4 черги на суму 632 637,05 грн.

21 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідачів з письмовою вимогою, в якій просила повернути їй внесені нею за зазначеними договорами банківських вкладів грошові кошти та нараховані на них проценти.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту шостого статті 2 зазначеного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті

36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена спеціальна процедура відшкодування коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, яка реалізується Фондом, а не банком.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Частиною четвертою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Оскільки ОСОБА_1 виплачено гарантовану суму коштів за вкладом у розмірі 200 000,00 грн, а вимоги щодо виплати решти грошових коштів - 53 437,27 доларів США включено до четвертої черги реєстру акцептованих кредиторів ПАТ «Банк Форум», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що після введення у банку тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим. Акцептовані кредиторські вимоги не задовольняються за рахунок гарантованого державою відшкодування за вкладами, оскільки їх задоволення здійснюється у межах ліквідаційної процедури у порядку, визначеному статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17.

Доводи касаційної скарги про порушення відповідачами її права власності не впливають на правильність та законність судового рішення, оскільки з огляду на специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність нормативно-правової бази, яка урегульовує правовідносини за договором банківського вкладу у разі введення у банку тимчасової адміністрації, врегулювання спірних правовідносин у будь-який інший спосіб, ніж Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним, не передбачено.

Посилання заявника на порушення її прав, як власника грошових коштів, що гарантовано Конституцією України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необгрунтованими, оскільки метою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як зазначено у статті 1 цього Закону, є захист прав і законних інтересів вкладників банку, гарантована державою сума вкладу ОСОБА_1 повернута, решта грошових коштів по вкладам, як передбачено зазначеним Законом, підлягає поверненню в межах ліквідаційної процедури.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, а також власного неправильного тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак