ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3758/20 Справа № 206/4558/19 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Дніпровської міської ради, третя особа: Управління державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради, про визнання двох квартир такими, що утворює житловий будинок садибного типу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання квартир такими, що утворюють індивідуальний житловий будинок та визнання права власності. В подальшому позивачами було змінено позовні вимоги, а саме вони просили суд визнати квартири АДРЕСА_1 такими, що утворюють житловий будинок садибного типу, загальною площею 107,6 кв.м., який складається із 44/100 частки загальною площею 47,5 кв.м., що нележать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності та 56/100 частки загальною площею 60,1 кв.м., що належить ОСОБА_4 на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло належить квартира АДРЕСА_2 . Позивачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.1997 року належить квартира АДРЕСА_3 . Вказані квартири фактично складають двоквартирний будинок, який перебував на балансі ВАТ «Дніпроенерго», проте у 2003 році передано позивачам у приватну власність. Позивачам було відмовлено у державній реєстрації права спільної часткової власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_4 , оскільки згідно із правовстановлюючими документами вони є власниками квартир, а не житлового будинку. На теперішній час позивачі не можуть оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташовано вказаний будинок, у зв`язку з чим вони звертались до Дніпровської міської ради з письмовим клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню домоволодіння, однак їм було відмовлено, у зв`язку з тим, що для оформлення документів по відведенню земельної ділянки необхідно надати правовстановлюючі документи на житловий будинок, а не на квартири. У зв`язку з викладеним, позивачі були вимушені звернутися до суду із вказаним позовом (а.с. 3-9,89-96).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовлено (а.с.123-127).

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем ОСОБА_1 у сумі 384,20 грн. та ОСОБА_4 у сумі 384,20 грн. покладено на позивачів (а.с. 150-151).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на незаконність та необгрунтованість судового рішення, просить рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року скасувати та позовні вимоги задовольнити.

Визнати квартири АДРЕСА_5 АДРЕСА_3 , такими, що утворює житловий будинок садибного типу АДРЕСА_4 такими, що утворює житловий будинок садибного типу АДРЕСА_4 , загальною площею 107,6 кв. м. , який складається із 44/100 частки загальною площею 47,5 кв.м., що належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності та 56/100 частки загальною площею 60,1 кв.м., що належить ОСОБА_4 на праві власності (а.с. 132-136).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 грудня 1997 року. (а.с.13)

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Румянцевою Л.І., позивачу ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_3 (а.с. 18)

Згідно договору передачі квартир-будинків у приватну власність від 27 листопада 2003 року ВАТ «Дніпроенерго» передав, а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у приватну власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 на підставі наказу ВАТ «Дніпроенерго» № 124 від 27 серпня 2003 року (а.с. 30-31). Факт передачі також підтверджено актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів затверджений ВАТ «Дніпроенерго» (а.с. 33-34)

Відповідно до довідки, виданої ВАТ «Дніпроенерго», квартиру за адресою: АДРЕСА_7 знято з балансового обліку з 01.09.2003 року (а.с. 32)

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів № 349 від 19.06.1998 року позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 35)

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 116 від 19.03.2004 року позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 37)

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів № 349 від 19.06.1998 року позивачу ОСОБА_4 дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: АДРЕСА_8 (а.с. 38)

Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 8/7-3658 від 10 грудня 2018 року позивачам відмовлено у оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що право власності встановлено на квартири. При цьому право власності на окрему квартиру в житловому будинку не дає право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с.42-43)

Рішенням державного реєстратора № 43524845 від 17 жовтня 2018 року відмовлено у державній реєстрації приватної спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку з тим, що заявники вказані власниками житлових квартир, а тому не можуть набути право власності на житловий будинок, крім того опис об`єкта нерухомого майна у правовстановлюючих документах та у технічному паспорті не є тотожним, а також з наданих заявниками документів не є зрозумілим розмір частки кожного співвласника у праві спільної часткової власності на житловий будинок (а.с.44-45)

Згідно звіту про проведення технічного обстеження за результатами проведеного технічного обстеження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 60-80).

Судом 1 інстанції також встановлено, що позивачі є власниками квартир АДРЕСА_5 АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири, відповідно. При цьому, правовий статус вказаних об`єктів нерухомого майна у правовстановлюючих документах зазначено саме як квартири. Також судом встановлено, що вказані квартири розташовані у будинку квартирного типу.

Між тим, судом 1 інстанції також встановлено, що позивачі звертались до органів місцевого самоврядування з питання оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 та на вказане звернення отримали відмову у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено відведення земельної ділянки власникам квартир.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції зазначив, що позивачами не зазначено жодної норми матеріального права, яка б регулювала спірні правовідносини та визначала процедуру зміни правового статусу об`єктів нерухомості. Зокрема судом зазначено, що визнання квартир такими, що утворюють житловий будинок садибного типу, не віднесено до компетенції суду, а є виключною компетенцією спеціальних державних органів влади. Між тим, суд 1 ї інстанції дійшов висновку про те, що звернення до суду із вказаним позовом є передчасним, оскільки позивачі не звертались до органів місцевого самоврядування із заявою про зміну правового статусу квартир на житловий будинок.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі по тексту - Закон).

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону система місцевого самоврядування включає в себе, зокрема: територіальну громаду, сільську, селищну, міську раду, сільського, селищного, міського голову, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, старосту, районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ, міст, органи самоорганізації населення.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч. 3 с. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно пп. 5,10 п. «а» ст.. 30 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема: облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням та облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Згідно ст. 40 Закону виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4 та 5 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особа, яка звертається за захистом свого порушеного права має довести, що її право було порушене, в чому полягає порушення її права та ким воно порушується, не визнається або оспорюється. При цьому, особа має чітко визначити яке право порушене та реальність порушення цього права. Тобто, обґрунтування порушення прав не може ґрунтуватися на умовних припущеннях, які не підтверджені належними доказами.

Так звертаючись з позовом позивачі покликались на те, що перебування будинку у статусі квартирного не відповідає інтересам власникам, які не можуть оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку і ввести в експлуатацію дозволених виконкомом житлових прибудов та господарських споруд житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_4 .

Однак доказів того, що позивачі звертались до відповідних органів місцевого самоврядування з заявами про введення в експлуатацію житлових прибудов та господарських споруд, та про зміну статусу квартири на житловий будинок та доказів того, що їм було відмовлено в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки визнання квартир такими, що утворюють житловий будинок садибного типу, не віднесено до компетенції суду, а є виключною компетенцією спеціальних державних органів влади, а тому звернення до суду із вказаним позовом є передчасним, оскільки позивачі не звертались до органів місцевого самоврядування із заявою про зміну правового статусу квартир на житловий будинок.

Враховуючи викладене та виходячи з того, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а лише зводять до цитування норм чинного законодавства та тактування їх на власний розсуд, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: