Ухвала

07 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 542/141/17

провадження № 61-12635ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року, додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Малоперещепинської (Пологівської) сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Новосанжарська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , Малоперещепинської (Пологівської) сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, в якому просили суд визнати недійсним заповіт від 18 липня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 54, складений від імені ОСОБА_4 та посвідчений секретарем Пологівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області Кальною Н. О.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року та додатковим рішенням цього ж суду від 05 лютого 2020 року позов задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_4 , який складений 18 липня 2016 року недійсним. Стягнуто з Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області та ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 351,50 грн. Стягнуто з Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 18 396,49 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року змінено. Встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_4 , складеного 18 липня 2016 року на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідченого секретарем Пологівської сільської ради Новосажарського району, Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за № 54.

Додаткове рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року залишено без змін.

20 серпня 2020 року ОСОБА_1 із застосування засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року, додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не навів передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення конкретних випадків, наведених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року, додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко