ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/734/17 Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/3782/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Труханович В.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір,

в с т а н о в и в :

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, передбачені відповідно до ст. 202 СК України для її утримання як непрацездатної матері.

Позовна заява мотивована тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , 1977 року народження. Позивач є непрацездатною за віком, отримує пенсію, якої не вистачає на її життєві потреби, зокрема, харчування, житло, медикаменти, одяг, оскільки вона має постійно приймати ліки та проходити медичні процедури, пов`язані з її захворюванням.

Зазначила, що розлучена та у шлюбі не перебуває, дітей виховувала самостійно, тяжко працюючи. Батьківських прав не позбавлена та не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вказала, що її дочка є повнолітньою та працездатною, мешкає в її квартирі, однак добровільно матеріальної допомоги та догляду їй не надає, не відвідувала її у лікарні, не сплачує за комунальні послуги.

Зазначила, що хоча відповідач не працює, однак вона працездатна, тому має можливість надавати їй матеріальну допомогу та сплачувати аліменти, з урахуванням наявності у неї на утриманні лише неповнолітньої доньки.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання непрацездатної матері у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 08 лютого 2017 року і до зміни матеріального чи сімейного становища сторін; вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду 25 листопада 2019 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - задоволено; заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року - скасовано, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що її заяву про відвід судді Труханович В.В. розглянуто суддею Гаврилюк С.М., з яким у неї також є конфлікт інтересів; що вона була позбавлена можливості долучити до матеріалів справи копії лікарняних листків; що суд відмовив їй у виклику відповідачки для надання особистих пояснень.

Вказала, що вона вправі отримувати аліменти від доньки, оскільки самотужки її виховувала, без чоловіка та допомоги інших родичів, не отримувала на дітей аліментів, тому вимушена була працювати на декількох роботах, віддавши дітей до школи-інтернату. При цьому, до школи та у вихідні, святкові дні, на канікулах діти перебували на її утриманні.

Зазначила, що місце проживання відповідачки зареєстровано у неї в квартирі, однак вона не сплачує за комунальні послуги. Вказала, що з січня 2017 року місце проживання та перебування відповідачки їй не відомо, вона не відвідувала її у лікарні, жодного разу не зателефонувала, не надала їй жодної допомоги під час карантину. Зазначила, що втратила роботу та не має можливості оплачувати лікування. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано копії лікарняних листків за період з 2012 року по 2020 рік.

У відзиві на скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ваштарева Є.А. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржене рішення залишити без змін, оскільки скарга є необґрунтованою і висновки суду не спростовує.

Зазначила, що позивач фактично ухилялась від виконання батьківських обов`язків, внаслідок чого відповідно до ст. 204 СК України . Вона ніколи не цікавилася відповідачем, не займалася її вихованням, моральним та фізичним розвитком, не допомагала матеріально. Переважну більшість дитинства відповідачка проживала окремо від матері, що підтверджується довідкою від 13.03.2020 № 99 від КЗ «Харківська загальноосвітня школа-інтернат І=ІІ ступенів № 14 Харківської місцевої влади та довідкою від 04.03.2020 № 01-24/114 КЗ «Харківська санаторна школа №9» Харківської обласної ради, у яких відповідачка навчалася та отримувала безкоштовне п`яти разове харчування.

Крім того, у матеріалах справи наявні докази про те, що позивачка крім пенсійних виплат отримує заробітну платню. Позивачка не довела, що розмір її доходів не дозволяє їй забезпечувати нормальний рівень свого життя, що вона потребує сторонньої матеріальної допомоги, а також - що відповідачка не пропонує та не надає їй ніякої допомоги.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу літньої в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є матір`ю повнолітньої ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 . (а.с. 3)

Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» від 19 серпня 2013 року ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зі складом сім`ї дев`ять осіб: ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_2 дочка, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_6 дочка, ОСОБА_7 онук, ОСОБА_8 онука, ОСОБА_9 онук, ОСОБА_10 онука (а.с. 4).

ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, ветераном праці, що підтверджується копіями відповідних посвідчень (а.с. 5).

З довідки Комунального закладу «Харківська загальноосвітня школа інтернат І-ІІ ступенів № 14 Харківської міської ради» від 13 березня 2019 року № 99 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно навчалася у цьому закладі з 01 вересня 1984 року по 31 травня 1989 року (з 1 по 7 клас) проживала в закладі з понеділка по п`ятницю кожного тижня (за винятком канікул) та знаходилась на неповному державному утриманні (а.с. 156).

Відповідно до Довідки Комунального закладу «Харківська санаторна школа №9» Харківської обласної ради від 04.03.2020 року № 01-24/114, ОСОБА_2 , навчалась в Харківській загальноосвітній санаторній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів для дітей з захворюванням серцево-судинної системи (така назва закладу на той час). ОСОБА_2 навчалась у період з 01.09.1992 року по 25.05.1994 року в 10-11 класах. В школі-інтернаті учні не проживали, а тільки утримувались, крім вихідних, святкових днів і канікул. ОСОБА_2 в період навчання проживала не в інтернаті, а за адресою: АДРЕСА_1 . Школа інтернат здійснювала навчальний процес з понеділка по п`ятницю. ОСОБА_2 , як і всі учні школи-інтернату, не знаходилась на державному утриманні. В дні навчання вона отримувала безкоштовне, п`ятиразове харчування. (а.с. 159)

З відомостей про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 1998 року по 30 вересня 2019 року, наданих Головним управлінням ДПС у Харківській області 30 січня 2020 року, вбачається, що вона працевлаштована та отримує заробітну плату в АТ «Трест Житлобуд -1», а саме: у 2017 році за перший квартал - 5998,52 грн, другий квартал - 12 172,52 грн, третій квартал - 6251,00 грн, четвертий квартал - 12 979,24 грн, у 2018 році за перший квартал - 9042,00 грн, другий квартал - 1700,00 грн, третій квартал - 23 796,80 грн, четвертий квартал - 15 789,80 грн, у 2019 році за перший квартал - 7610,38 грн, другий квартал - 30 594,00 грн, третій квартал - 23 497,52 грн (а.с.107-108).

Таким чином ОСОБА_1 офіційно працює та отримує заробітну плату щомісячно близько 3200 грн. (а.с. 108), отже загальний сукупний щомісячний дохід ОСОБА_1 складає близько 5500,00 грн.

З відомостей про доходи ОСОБА_2 за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, наданих Головним управлінням ДПС у Харківській області 24 березня 2020 року, вбачається, що інформація щодо її працевлаштування та заробітної плати відсутня (а.с. 147-148).

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано копії лікарняних листків за період з 2012 року по 2020 рік (а.с. 179-207), які не містять інформації щодо понесених нею витрат на лікування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір її доходів не дозволяє їй забезпечувати нормальний рівень свого життя, що вона потребує сторонньої матеріальної допомоги. Судом також враховано, що відповідачка офіційно не працює, не має регулярного доходу, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, що ґрунтуються на матеріалах справи та доводами скарги не спростовані.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

У ч. 1 ст. 202 СК України передбачені підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків: повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків визначений у ст. 203 СК України: дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин щодо розміру доходів позивача та відсутності його у відповідачки, оскільки позивач не надала до суду першої та апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження доводів свого позову та скарги про те, що вона потребує матеріальної допомоги, колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність передбачених у ст. 202 СК України підстав для призначення утримання позивачки з боку повнолітньої доньки - відповідача ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачки від обов`язку утримувати свою непрацездатну мати не встановлено, оскільки саме по собі її перебування у школі-інтернаті не свідчить про винне умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що позивачка, хоча і досягла пенсійного віку, проте продовжує працювати. Крім того, отримує пенсію за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що сукупний дохід ОСОБА_1 становить близько 5500,00 грн, що підтвердила і позивачка.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що втратила роботу, однак будь-яких доказів, що вона її втратила на день ухвалення оскарженого рішення суду позивачкою до суду апеляційної інстанції не надано.

Доказів, які б містили дані щодо вартості лікування позивачки, загального обсягу витрат на забезпечення проживання, на утримання житла та сплату комунальних послуг, та давали б підстави для висновку, що доходів у вищезазначеному розмірі позивачці не вистачає, та про потребу у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, ОСОБА_1 також не надано.

Недоведення належними та допустимими доказами факту потреби матеріальної допомоги виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та покладення на відповідачку обов`язку утримувати свою матір.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.

Крім того, судова колегія також враховує, що згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року ОСОБА_2 транспортних засобів та рахунків у банківських установах не має, згідно довідки ГУ ДПС у Харківській області від 19.03.2020 на протязі 2017-2019рр. вона не отримувала офіційних доходів (а.с. 44-45, 147-148).

Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, та за відсутності доказів щодо недостатності доходів позивачки для покриття її щомісячних витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилається також на статтю 203 СК України щодо обов`язку участі повнолітніх сина, дочки у додаткових витратах на батьків, однак у прохальній частині позову відповідних вимог щодо стягнення додаткових витрат не заявляє, доказів наявності тяжкої хвороби, інвалідності або немічності суду не надала.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона виховувала дітей сама, без чоловіка та допомоги інших родичів, не отримувала аліментів, тому вимушена була працювати на декількох роботах, віддавши дітей до школи-інтернату, при цьому, до школи та у вихідні, святкові дні, на канікулах діти перебували на її утриманні, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не впливають на законність та обґрунтованість тих підстав, з яких суд відмовив у позові: не доведеність потреби позивачки у матеріальній допомозі, яка передбачена ст. 202 СК України, а не через її ухилення від виховання дітей на підставі частини 1 статті 204 СК України.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо того, що місце проживання відповідачки зареєстровано у неї в квартирі, та вона не сплачує за комунальні послуги, судова колегія відповідно до ст. 367 ЦПК України відхиляє, оскільки вони перебувають поза межами розглянутого судом позову, зазначені обставини не мають правового значення для вирішення спору про стягнення аліментів.

Твердження ОСОБА_1 , що з січня 2017 року місце проживання та перебування відповідачки їй не відомо, вона не відвідувала її у лікарні, жодного разу не зателефонувала, не надала їй жодної допомоги під час карантину, що суд відмовив їй у виклику відповідачки для надання особистих пояснень, не мають юридичного значення у розумінні ст. 202 СК України, висновків суду також не спростовують та не є підставою для задоволення її позову.

Аргументи скарги ОСОБА_1 про те, що її заяву про відвід головуючого судді у цій справі розглянуто суддею, з яким у неї також є конфлікт інтересів, є безпідставними, оскільки будь-яких порушень норм процесуального права при розгляді її заяви про відвід, а також даних щодо упередженості чи необ`єктивності судді суду першої інстанції не вбачається. Колегія суддів погоджується з висновком судді першої інстанції щодо необґрунтованості заявленого позивачкою відводу судді.

Разом з апеляційною скаргою подані ОСОБА_1 копії лікарняних листків за період з 2012 року по 2020 рік які не підтверджують саме розмір витрат на лікування, оскільки не містять такої інформації.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, та її позов та апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 31 серпня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.