Справа № 148/2277/17
Провадження № 22-ц/801/1405/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 рокуСправа № 148/2277/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року, ухвалене суддею Ковганичем С.В. в м. Тульчині, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та, з урахуванням поданої позовної заяви в новій редакції, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти, пов`язані з додатковими витратами на утримання дитини інваліда дитинства - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 22 076,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та відповідач являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється особою з інвалідністю з дитинства першої групи. Хоча сину і виповнилось 18 років, він являється непрацездатною особою, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Зазначає, що їх син потребує постійного лікування та відповідного забезпечення медикаментами, покращеними продуктами харчування і іншими товарами, які б давали можливість дитині жити та підтримувати його потреби хоча б на мінімальному необхідному рівні. Відповідно до медичних показників нею за особисті кошти на протязі 2015-2017 років були придбані медикаменти та інші товари для дитини на загальну суму 36 350,76 грн. Крім того, після подачі позову нею також було витрачено 7802,75 грн на придбання медикаментів.

ОСОБА_2 отримує доходи, ніяких утримувань з нього, крім стягнення аліментів, не проводиться, а тому він має матеріальну можливість нести додаткові витрати на утримання повнолітньої непрацездатної дитини, яка потребує додаткової матеріальної допомоги. Відповідач, як батько, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, а тому повинен відшкодувати їй половину понесених нею витрат.

Вказане стало підставою для звернення до суду із даним позовом на підставі ст. 185, 198 СК України.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову в даній справі. Судові витрати, понесені позивачем, залишено за нею.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову по суті позовних вимог, якою задовольнити її позов.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом не досліджено фактичних обставин справи та дано невірну правову характеристику правовідносинам, які склалися у даній справі; судом не проаналізовано положення ст. 198 СК України; відповідач повинен нести разом з позивачем солідарні витрати на утримання дитини, яка потребує і буде постійно потребувати сторонньої допомоги.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.05.1995 (а.с.9 т.1).

У вказаному шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_3 син - ОСОБА_3 (а.с.7 т.1).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №668437 від 21.03.2011, ОСОБА_3 встановлено першу групу (А) інвалідності безстроково (а.с.8 т.1).

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року в цивільній справі №148/1349/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів змінено розмір аліментів, визначений рішенням Тульчинського районного суду від 07.07.2011 по справі 2-643/11 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на підставі ст. 198 СК України на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1200 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для непрацездатної особи, щомісячно, починаючи з дня набрання чинності цим рішенням суду і до припинення права на отримання матеріальної допомоги (а.с.97-98 т.1).

Оскільки ОСОБА_1 , з якою проживає ОСОБА_3 , з 2015 року до моменту розгляду справи судом першої інстанції несла витрати на придбання медикаментів та інших товарів для дитини, тому вона просила половину таких витрат стягнути з відповідача, який зобов`язаний брати участь в додаткових витратах на утримання дитини.

Обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на неповнолітню дитину, що викликані особливими обставинами, врегульовано ст. 185 СК України (Глава 15 СК України).

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина врегульовано у Главі 16 СК України (статті 198-201).

Так, у ст. 198 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на неповнолітню дитину (стаття 185 СК України) правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, регулюються главою 16 СК України, яка визначає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання.

Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

З метою уникнення повторення аналогічних за суттю правових норм стаття 201 СК України глави 16 СК України передбачає діапазон застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, до яких входять норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Стаття 185 СК України до наведеного переліку не входить, тому у випадках, коли повнолітня непрацездатна дитина потребує матеріальної допомоги, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на неповнолітню дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 198 СК України (підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина).

Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №713/61/18-ц, який враховує суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення коштів, пов`язаних з додатковими витратами на повнолітню дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не проаналізовано статтю 198 СК України, однак, такі доводи є безпідставними, так як спростовуються змістом оскаржуваного рішення, при ухваленні якого суд взяв до уваги ту обставину, що вищезгаданим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.10.2017 з відповідача на користь позивача вже стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ст. 198 СК України.

Тому ОСОБА_1 , зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 повинен разом з нею нести солідарні витрати на утримання дитини, яка потребує і буде потребувати сторонньої допомоги, залишила поза увагою ту обставину, що в ОСОБА_2 на підставі рішення суду вже виник обов`язок щодо утримання свого повнолітнього непрацездатного сина, який потребує матеріальної допомоги, що ним не заперечується.

Наведені в апеляційній скарзі мотиви не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є такими, що мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко