ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2020 року по справі за позовом Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення незаконно отриманої допомоги малозабезпеченим сім`ям,-

В С Т А Н О В И Л А:

10 грудня 2019 року Правобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги малозабезпеченим сім`ям. Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надмірно сплачені бюджеті кошти у розмірі 7327 грн. 59 коп. у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року та судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп. (а.с.1-4,25-27).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2020 року позовні вимоги Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги малозабезпеченим сім`ям задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надмірно сплачені бюджеті кошти у розмірі 7327 грн. 59 коп. у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1921 грн. (а.с.65-69).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с.76-81,100-105).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просили, рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення (а.с.95-98).

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що до відповідного управління соціального захисту населення із заявою від 11.07.2017 року звернулася ОСОБА_1 для призначення їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. У такій заяві відповідач власноруч засвідчила своїм підписом, що їй повідомлено про те, що у разі зміни обставин, які можуть вплинути на отримання нею соціальної допомоги вона зобов`язується повідомити про це орган соціального захисту населення та її попереджено про відмову в призначенні або припиненні виплат призначених допомог, про повернення надміру нарахованих коштів у разі подання недостовірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї (а.с.12-13).

Рішенням Новокодацького управління соціального захисту населення від 18.07.2017 року ОСОБА_1 була призначена державна соціальна допомога малозабезпеченій сім`ї на період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року у розмірі 1386 грн. 92 коп. (з урахуванням доходів) (а.с.11).

Згідно з наданої інформації Дніпровського міського центру зайнятості, відносно ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , припинено реєстрацію у центрі зайнятості у зв`язку з поданням письмової заяви про зняття з реєстрації, як безробітної та недотримання рекомендацій щодо сприяння працевлаштування (а.с.6).

Згідно розрахунку надмірно виплачених коштів ОСОБА_1 , встановлено, що у зв`язку з припинення реєстрації в центрі зайнятості за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 рік виникла переплата у розмірі 7327 грн. 59 коп. (а.с.5).

З метою реалізації права щодо повернення бюджетних коштів у досудовому порядку, на адресу ОСОБА_1 органом соціального захисту 16.01.2019 року та 21.11.2019 року направлялись повідомлення щодо припинення надання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та сумою переплати вищевказаною соціальної допомоги, а також, визначенням порядку та банківських реквізитів управління щодо самостійного повернення надмірно виплачених бюджетних коштів. Проте, станом на день подання позову до суду, відповідачем кошти у розмірі 7327 грн. 59 коп. до бюджету добровільно не повернуті. У зв`язку із чим, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ст. 1212 ЦК України виходив із доведеності недобросовісності відповідача в отриманні державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, в результаті чого їй були надміру виплачені кошти в сумі 7327 грн. 59 коп. які до теперішнього часу не повернуто до державного бюджету. Обрахована сума та порядок наведеного позивачем розрахунку відповідачем не оспорювались.

Проте, погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» визначено, що соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі у розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Цей Закон спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям.

Порядок призначення та виплати соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 7 Закону «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» визначено випадки, коли у наданні державної соціальної допомоги може бути відмовлено, а виплата призначеної допомоги може бути припинена, а саме: п.2 ч.1 ст.7 Закону, якщо малозабезпечена сім`я має додаткові джерела для існування, а також хто-небудь із її складу протягом 12 місяців перед зверненням за наданням державної соціальної допомоги здійснив покупку або оплатив послуги на суму, яка на час звернення перевищує 10-кратну величину прожиткового мінімуму для сім`ї.

Пунктом 9 ч.1 ст.7 Закону «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» передбачено, якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення.

Так само, відповідно до п. 25 Порядку № 250 виплата раніше призначеної соціальної допомоги припиняється, якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, - з місяця, в якому виявлено порушення.

Відповідно до пункту 25 Порядку № 250 виплата раніше призначеної соціальної допомоги припиняється якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, з місяця, в якому виявлено порушення.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Позивачем не наведено жодної обов`язкової умови припинення виплати та повернення виплаченої соціальної допомоги з підстав, передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям», оскільки наявність додаткових джерел для існування суду не доведено; ознаки (обставини) навмисного подання недостовірних відомостей чи приховання відомостей, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру - судом не встановлені.

Посилання на неповідомлення відповідача про зняття її з реєстрації у Дніпровському міському центрі зайнятості, не впливає на зміну її майнового стану, оскільки не надано відомостей, що після зняття з реєстрації відповідач почала отримувати дохід.

Отже, враховуючи соціальний статус сім`ї відповідача, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що примусове повернення наданої державою соціальної допомоги може призвести до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги щодо невідповідності закону рішення суду першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. 367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2020 року скасувати.

В задоволені позову Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення незаконно отриманої допомоги малозабезпеченим сім`ям відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 11 вересня 2020 року.

Судді: