Справа № 462/6706/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Сех Г.В.

за участю представника позивачів - ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представників відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , законним представником якого є ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , законним представником якої є ОСОБА_3 , про визначення розміру частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення порядку користування квартирою,

встановив:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_6 , діючи в свої інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_8 , а також позивач ОСОБА_7 звернулись в суд з позовом про визначення розміру частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, та встановлення порядку користування квартирою. Свої позовні вимоги мотивують тим, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Коцовському ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.06.2007 №22553-3 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначена квартира складається із трьох кімнат загальною житловою площею 40,1 кв.м., кухні площею 9,0 кв.м. та інших приміщень, що стверджується технічним паспортом на квартиру. Вважають, що ідеальні частки у спільній сумісній власності на вказану квартиру як позивачів так і відповідачів становлять по 1/6, тому з метою врегулювання відносин і захисту прав кожного співвласника квартири просять суд визначити частки у нерухомому майні, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належать сторонам по справі як співвласникам квартири у розмірі по 1/6 ідеальної частки. Крім цього, позивачі зазначають, що оскільки вони мають намір розпорядитися своїми частками у праві власності на квартиру, тому в судовому порядку просять визначити також і порядок користування спірною квартирою, оскільки відповідачі не бажають добровільно у позасудовому порядку визначити такий порядок. За цих обставин просять встановити порядок користування вказаною квартирою згідно плану технічного паспорта наступним чином: кімнату за №2 площею 13,7 кв.м. та комірку за №4 площею 1,7 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; кімнату № НОМЕР_1 площею 15,0 кв.м. з виходом АДРЕСА_2 площею 1,6 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; кімнату за №5 площею 11,4 кв.м. з виходом на АДРЕСА_3 площею 1,1 кв.м. та комірку за №9 площею 0,7 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_9 ; коридор за №1 площею 10,8 кв.м., вбиральню за №7 площею 1,5 кв.м., ванну кімнату за №8 площею 2,6 кв.м., кухню за №6 площею 9,0 кв.м. залишити у спільному користуванні.

19.11.2019 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено попереднє судове засідання.

Відповідачка ОСОБА_3 , діючи в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , подала відзив на позов, в якому у задоволенні вимоги в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру у розмірі по 1/6 ідеальної частки за кожним із співвласником не заперечує. Щодо вимоги про встановлення порядку користування квартирою, зазначає, що запропонований позивачами порядок користування квартирою є неможливим, оскільки спірна квартира належить шістьом особам, а жила площа квартири становить 40,1 кв.м., відтак встановлення запропонованого позивачами порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов відповідачів як співвласників квартири. Також вважає, що запропонований позивачами порядок користування є неприпустимим, оскільки спільне проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в одній кімнаті суперечитиме інтересам ОСОБА_2 , оскільки між останньою та позивачкою вже тривалий час склалися вкрай неприязні відносини, що проявляються у постійних сварках, погрозах тощо. Окрім цього, зазначає, що позивачі впродовж останніх десяти років проживають у власній в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , яка їм належить на праві власності, при цьому з 07.04.2009 позивачі зняті з реєстрації місця проживання у спірній квартирі. За цих обставин просить у задоволенні позовної вимоги про визначення порядку користування квартирою відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю, покликаючись на те, що спільне проживання з позивачами або користування квартирою є неможливим, оскільки вже тривалий час вона перебуває з ОСОБА_6 в конфліктних відносинах, внаслідок чого вона неодноразова була змушена звертатися у поліцію та до сторонніх осіб за допомогою. Крім цього, позивачі забезпечені житлом і проживають окремій квартирі АДРЕСА_5 . За цих обставин просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Відповідачі та їх представники в судовому засіданні позову не визнали, надали пояснення, аналогічні наведеним у відзивах на позовну заяву, просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи, про причину неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Зі змісту ст. 3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Коцовському ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , про що стверджується свідоцтвом про право власності від 05.06.2007 №22553-3, виданого на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 05.06.2007 №434-Ж-3, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.07.2007 №15293637.

З копії технічної характеристики квартири вбачається, що квартира складається: із трьох кімнат, загальною житловою площею 40,1 кв.м.; кухні площею 9,0 кв.м.; ванною кімнатою площею 2,6 кв.м.; вбиральнею площею 1,5 кв.м.; коридору площею 10,8 кв.м.; двох комірок площею 1,7 та 0,7 кв.м. Також квартира обладнана лоджіями площею 1,6 та 1,1 кв.м. Загальна площа квартири становить 69,1 кв.м.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», де закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У відповідності до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як передбачено ст. 368, 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вимог ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно статті 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Як зазначено у п.17 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

В судовому засіданні не знайдено підстав для відхилення рівності часток позивачів на спірну квартиру у будь-яку сторону.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідачі категорично заперечили проти визначення їх часток уналежній на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 , оцінивши докази в сукупності щодо їх належності та допустимості, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовної вимоги про визначення частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, визначивши, що частки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у належній на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , становлять по 1/6 частки, що відповідатиме принципам ст.41 Конституції України, ст. 319 ЦК України та ч. 3 ст. 13 ЦПК України і що в цілому не порушуватиме права відповідачів, яким фактично належить 3/6 частини квартири.

Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, то суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України та ст. 9 ЖК Української РСР, державою гарантовано право громадянина на власність та житло.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов`язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На квартиру, яка є об`єктом права власності, розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Відповідно до постанови виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів і президії Львівської обласної ради профспілок від 07.01.1985 №24 «Про порядок обліку і надання житлової площі у Львівській області» (із змінами затверджених Постанова Львівської обласної державної адміністрації від 13.03.2017 № 1, об`єднання ради профспілок від 13.03.2017 № ВК-35) в місті Львові норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов становить 7,5 кв. м.та менше на кожного члена сім`ї.

Вирішуючи питання визначення порядку користування квартирою між сторонами, суд виходить з наступного.

Загальна житлова площа спірної квартири становить 40,1 кв.м., відтак на кожну із часток співвласників квартири припадає по 6,68 кв.м. (40,1 : 6).

В постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №756/9713/16-ц та від 19.02.2020 у справі №755/12779/17 зазначається, що визначення порядку користування квартирою не повинно призводити до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають в квартирі.

Враховуючи те, що спірна квартира є трьохкімнатною, має три ізольовані житлові кімнати, площею 13,7 кв.м., 15,0 кв.м. та 11,4 кв.м., суд дійшов висновку, що порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі, не відповідає їхнім часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників. В зв`язку з цим визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що могла б бути надана кожному у володіння та користування без обмежень прав інших співвласників, передбачених ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо.

Крім цього, виходячи із позовних вимог, у разі виділення позивачам та відповідачам ізольованої кімнати на кожну із сторін на вказаних осіб буде припадати житлова площа в розмірах, які будуть меншими за рівень середньої забезпеченості на особу по м. Львові.

Також, суд враховує, що позивачка ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_2 перебувають в конфліктних відносинах, про що свідчить звернення ОСОБА_2 07.02.2020 до поліції із заявою за ст.ст. 125, 357 КК України, що в свою чергу унеможливлює їх спільне проживання та користування однією кімнатою вказаної квартири.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що встановлення порядку користування спірною квартирою, який просять встановити позивачі, призведе до штучного погіршення житлових умов сторін по справі та викличе необхідність постановки їх на облік як таких, що потребують поліпшення житлових умов, враховуючи наявність між позивачами та відповідачами тривалих неприязних стосунків, вік і стать сторін та їх склад сімей, суд проиходить до висновку, що позовна вимога про встановлення порядку користування квратирою до задоволення не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12, 81, 264-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визначити, що частка ОСОБА_6 у належній на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.

Визначити, що частка ОСОБА_7 у належній на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.

Визначити, що частка ОСОБА_8 у належній на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Повне судове рішення складено 28.07.2020 року.

Суддя: