Провадження №2/554/46/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2020 року м.Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі головуючої - судді Гольник Л.В.,

за участю секретаря - Плаксюк І.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань Октябрського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дубова Тетяна Володимирівна, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носова Жанна Борисівна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набока Юлія Василівна про визнання договору дарування від 20.08.2018 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

23.12.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 20.08.2018 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

27.12.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , визначено розглядати справу в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2020 року в підготовчому засіданні задоволено клопотання позивача про витребування від приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носової Жанни Борисівни належним чином завірену копію нотаріальної справи, заведеної під час укладення 20.08.2018 року договору дарування нерухомого майна.

На виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носова Ж.Б. 16.03.2020 року надала належним чином завірену копію договору дарування від 20.08.2018 року 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0744 га, кадастровий номер::19:004:0255, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та копії відповідних документів (т.1, а.с. 154-208).

27.03.2020 року до суду надійшли пояснення третьої особи приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набоки Ю.В., в яких остання просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с.209-220).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Панченко О.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду судовою повісткою, заяв, клопотань та відзиву на позовну заяву не надала.

Відповідач ОСОБА_3 , повідомлена про час та місце судового розгляду за останнім відомим місцем реєстрації та відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, заяв, клопотань та відзиву на позовну заяву не надала.

Отже, відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з`явилися, про причини повторної неявки суду не повідомили. Відповідач ОСОБА_4 до 19.08.2020 року не реалізувала своє право на ознайомлення з матеріалами справи (заява про ознайомлення та відкладення судового засідання від 02.06.2020 року (т. 2, ас.24-25) та подання в порядку визначеному ЦПК України процесуальних заяв по суті.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення підготовчого судового засідання, у судове засідання не з`явилися, просили суд розглядати справу за їх відсутності.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВРвід 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд при цьому враховує, що Європейський суд у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У той же час, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що відповідач, не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки відповідача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто, не вказує на врахування судом поважності причин при повторній неявці відповідача до суду. Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Крім того, таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка відповідача, характер процесу та його значення для заявника.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_5 за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Полтавської міського нотаріального округу Полтавської області Дубовою Т.В. 26.04.2018 року, зареєстровим № 816, згідно з яким ОСОБА_5 заповідав йому позивачу все належне майно.

Після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 , яке видане Виконавчим комітетом Дібрівської сільської ради Диканського району Полтавської області 06.12.2018 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті) був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області, Дубовою В.М., 01.02.2019 року було заведено спадкову справу №9/2019 на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини № 19 від 01.02.2019 року.

28.10.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області, Дубової В.М з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10.05.2016 року по справі №2/554/602/2016, за життя належав ОСОБА_5 .

Проте, як з`ясувалося, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 виявилося неможливим у зв`язку з тим, що позивачем не було надано документу який би підтверджував державну реєстрацію на вищевказаний будинок за ОСОБА_5 .

Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області, Дубовою В.М було проведено перевірку належності на праві власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за спадкодавцем. З Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 20.08.2019 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на Ѕ частку будинку та на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0744 га, кадастровий номер: :19:004:0255, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 61-62).

З Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставою виникнення права власності є договір дарування, серія ННК 09, р. № 1450, виданий 20.08.2019 року Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Жанною Борисівною (т. 1, ас.63-66).

З матеріалів справи вбачається, що 28.01.2016 року ОСОБА_5 був заявлений позов до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно. В свою чергу ОСОБА_3 був поданий зустрічний позов до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2016 року позови ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було об`єднано в одне провадження.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у справі № 2/554/602/2016 від 10.05.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 було відмовлено, натомість позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно був задоволений повністю (т. 1, а.с.74-75).

Не погодившись із рішенням Октябрського районного суду від 10.05.2016 року, ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга. Апеляційний суд Полтавської області скасував рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10.05.2016 року та постановив нове рішення, визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

31.08.2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набокою Ю.В. на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 , а саме на: Ѕ частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер цього об`єкта нерухомого майна - №101.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.02.2017 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. а.с.76-79).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.03.2017 року Апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено та рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10.05.2016 року залишено без змін (т. 1, а.с.80-83).

Отже, ОСОБА_3 , будучи обізнаною про скасування рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року, та відхилення її апеляційної скарги на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10.05.2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.03.2017 року, не мала права здійснювати відчуження зазначено майна на користь третіх осіб.

Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. 20.08.2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 Ѕ частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на приватизованій земельній ділянці площею 0,0744 га з кадастровим номером :19:004:0255. У вказаному договорі дарування вказано, що частка житлового будинку, що відчужується належить дарувальнику ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року, право власності зареєстроване 31.08.2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набокою Ю.В.(т. 1, а.с.155-156).

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Так, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 11.06.2014 року №6-52 цс14, зазначено, що за змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Оскільки рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року, яке стало підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_3 , а також на момент оформлення договору дарування та на даний час скасоване, свідчить про відсутність у ОСОБА_3 законних підстав для розпорядження частиною житлового будинкуз господарським будівлями та спорудами та земельною ділянкою, оскільки вона не набула права власності на них. Тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування та витребування майна підлягають до задоволення.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 2-1470/11, провадження № 61-9591звп18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 265/5040/13-ц.

Разом з тим підлягають до задоволення позовні вимоги щодо витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації, скасування рішень державного реєстратора як такі, що є похідними позовними вимогами, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статтей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Пункт 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

В постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 викладена правова позиція: За положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

В пункті 26 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину на нерухоме майно ще до його державної реєстрації, має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Аналогічна правова позиція була проголошена Верховним Судом України в своїй постанові від 23.01.2013 року по справі №6-164цс12.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Як вбачається з матеріалів справи до ОСОБА_2 , як спадкоємця померлого ОСОБА_5 , який подав заяву про прийняття спадщини у строк визначений нормами ЦК України, з моменту відкриття спадщини перейшли усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі право як визнавати недійсним договір дарування, а також витребувати належне спадкодавцеві майно з чужого незаконного володіння та скасовувати рішення реєстраторів та реєстраційні записи щодо зазначеного майна.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові ВП ВС у справі №183/1617/16 від 14.11.2019 року: Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (п. 144 постанови).

Слід зазначити, що в Узагальненні Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» визнана правильною позиція судів, які вважали, що до державної реєстрації договору він є неукладеним (ст. 640 ЦК), тому власник може захистити порушене право із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК, у тому числі у випадках, зазначених у ст. 388 ЦК, за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 265/5040/13-ц.

Отже, позовні вимоги: витребувати Ѕ частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0744 га, кадастровий номер: :19:004:0255, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 є законними, а, отже, підлягають до задоволення.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 12.12.2011 № 3502/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 12.12.2011 за № 1429/20167, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо скасування рішень державних реєстраторів та скасування записів в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесеного за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд встановлено, що право позивача на законне володіння своєю власністю було порушено відповідача, тому підлягає судовому захисту.

Також відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позову в розмірі 5884,28 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 384,20 грн., з кожного з відповідачів в сумі 3134,24 грн.

Керуючись ст.ст.114, 263-265 ЦПК України, ст. 203,215, 387-388 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

в и р і ш и в

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дубова Тетяна Володимирівна, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носова Жанна Борисівна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набока Юлія Василівна про визнання договору дарування від 20.08.2018 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснений 31.08.2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набокою Ю.В. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року за ОСОБА_3 , а саме на: Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер цього об`єкта нерухомого майна - №101.

Визнати недійсним договір дарування (серія та номер: ННК 09, р.№1450) Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений 20.08.2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носовою Жанною Борисівною.

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носової Жанни Борисівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42612943 від 20.08.2016 року.

Скасувати запис №27555765, здійснений 20.08.2016 року 10:20:07 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 .

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носової Жанни Борисівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: №42613527 від 20.08.2018 року.

Скасувати запис №27556043, здійснений 20.08.2018 року 10:29:30 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0744 га, кадастровий номер: :19:004:0255, за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0744 га, кадастровий номер: :19:004:0255, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 6268,5 грн. в рівних частках, а саме з кожної по 3134,24 (три тисячі сто тридцять чотири гривні 24 копійки) гривні.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючий: АДРЕСА_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дубова Тетяна Володимирівна, місце знаходження: АДРЕСА_5

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача : Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носова Жанна Борисівна, місце знаходження: АДРЕСА_6

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача : Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набока Юлія Василівна, місце знаходження: АДРЕСА_7

Повний текст рішення складено 21.08.2020 року.

Суддя Л.В.Гольник