Справа № 216/1120/19
Провадження № 2/216/645/20
РІШЕННЯ

іменем України

27 січня 2020 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Марущак І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що з їй та її донці ОСОБА_3 на праві спільної приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 надалі - Будинок). За вказаною адресою зареєстровані позивач, син ОСОБА_2 , що є відповідачем у справі та онуки її доньки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідач у справі з 1997 року по теперішній час фактично там не проживає, оскільки переїхав на постійне місце проживання до Росії. Реєстрація ОСОБА_2 в Будинку ставить позивача у скрутне матеріальне становище, оскільки нарахування платежів за комунальні послуги здійснюються, включаючи всіх зареєстрованих осіб. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача ОСОБА_6 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути заяву за її відсутності, зазначивши, що при вирішенні позовних вимог покладається на думку суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про право власності (а.с. 6), свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 7) та витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 9) позивач є власником 3/4 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з листів відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 15.02.2019 за № 1393 (а.с. 10) та акту, засвідченого головою квартального комітету № 10 ОСОБА_8 (а.с. 11), відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично там не проживає більше двадцяти років.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, суд приходить до висновку, що перешкоди створені відповідачем позбавляють позивача можливості користуватися та розпоряджатися належним їй на праві приватної власності нерухомим майном. Тому, враховуючи вищевикладене, а також повне визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити позов.

У силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.ст. 3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ч. 2 ст. 2, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 (сорок) коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , РНОКП: не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

-третя особа: виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, ЄДРПОУ: 04052560, місцезнаходженням якого є адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, буд. 27.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов