печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі судових засідань подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими документами у справі № 752/16479/14-ц та виконавчому провадженні № 49912783,

ВСТАНОВИВ:

тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , в обґрунтування якого вказано, що останнім не виконуються зобов`язання перед стягувачами АТ «Укрсоцбанк» та Держави в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у зведеному виконавчому провадженні № 55293277, до складу якого входять: виконавче провадження № 57147593 з примусового виконання постанови № 49912783 від 17 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору в сумі 2 728 751, 10 грн (за виконавчим провадженням № 49912783 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 27 287 511, 00 грн та заборгованості за договором факторингу № 017/42-0-1/62 від 03 червня 2011 року та виконавче провадження № 55287431 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 33 990 161, 76 грн.

Обґрунтовуючи подання, приватний виконавець зазначив, що боржник ухиляється від виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, на виконання якого судом видано 06 листопада 2017 року виконавчий лист, та виконання постанови від 17 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 суми виконавчого збору в дохід Держави. Так, вказані виконавчі провадження відкрито протягом 2017-2018 років, про існування яких боржнику відомо, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, фактами звернень сторони боржника із скаргами та клопотаннями про зупинення виконавчого провадження. Заявник стверджує, що рішення суду залишається не виконаним, жодних дій, спрямованих на його виконання, боржником не здійснено, він не цікавиться перебігом виконавчого провадження та не з`являється до ВПВР УДВС ГТУЮ м. Києва.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме частиною першою ст. 441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

17 серпня 2020 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника боржника, передане судді 18 серпня 2020 року, про надіслання копії заяви (подання) та залучення до участі у справі з наданням можливості брати участь у судових засідання, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не відомо, яка заява є предметом розгляду у порядку виконання судового рішення, копії заяви отримано не було, у зв`язку із чим він позбавлений права на підготовку пояснення, заперечення та висловлення власної позиції у даній справі.

У судове засідання державний виконавець не з`явився, про розгляд подання повідомлений належним чином, через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) 21 серпня 2020 року подано заяву про розгляд справи за його відсутності, подання підтримує та просить задовольнити.

Суд, вивчивши подання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

22 червня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і присуджено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 33 990 161, 73 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219, 00 грн.

На виконання зазначеного рішення 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчі листи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» про стягнення заборгованості - скасовано, провадження у цій частині закрито, у решті рішення суду - залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року - залишено без змін.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С. В. від 01 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження № 55287431, на підставі заяви стягувача [ПАТ «Укрсоцбанк»] та виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва, виданого 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц, про стягнення з боржника заборгованості у розмірі 33 990 161, 73 грн.

06 вересня 2018 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С. В. відкрито виконавче провадження № 57147593 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 2 728 751, 10 грн, на підставі заяви стягувача [Держава в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України] та постанови у виконавчому провадженні № 49912783 від 17 лютого 2016 року, копія якої отримана представником боржника [Ільчишина С. М.] за довіреністю 24 вересня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

06 грудня 2019 року виконавче провадження № 571475893 з примусового виконання постанови № 49912783 від 17 лютого 2016 року приєднано до виконавчого провадження № 55293277 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С. В.

Згідно з інформації наданої Державною фіскальною службою України щодо боржника - ОСОБА_1 інформація про постійне місце роботи відсутня (№ НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ).

Пенсійний фонд України надав інформацію, що боржник - ОСОБА_1 пенсію не отримує (№ НОМЕР_3 ).

В процесі виконання рішень, державним виконавцем прийнято постанову від 06 вересня 2018 року про арешт рухомого та нерухомого майна боржника, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг № 136818063) та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (витяг № 56829530).

05 грудня 2018 року прийнято постанову про арешт майна боржника, що знаходяться рахунках низки банківських установ.

Згідно з відповіді Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 13 вересня 2018 року вих. № 18813 встановлено, що боржнику належить VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип кузова: вантажопасажирський-в, кузова №: НОМЕР_4 , 2002 р. в., ДНЗ: НОМЕР_5 та ПГ, тип кузова: ПР-легковий-В, шасі № НОМЕР_6 , 2007 р. в., ДНЗ: НОМЕР_7 .

Постановою державного виконавця від 05 грудня 2018 року оголошено в розшук майно боржника: VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип кузова: вантажопасажирський-в, кузова №: НОМЕР_4 , 2002 р.в., ДНЗ: НОМЕР_5 та ПГ, тип кузова: ПР-легковий-В, шасі № НОМЕР_6 , 2007 р.в., ДНЗ: НОМЕР_7 , що на даний час у розшуку.

Слід звернути увагу суду, що вимоги державного виконавця щодо надання декларації про доходи та майно за формою, встановленою Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 09 жовтня 2018 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 веесня 2016 року № 2832/5) (із змінами) боржником проігноровано. Відповідний документ (декларація) не надана ОСОБА_1 ні на вимогу державного виконавця ні на виконання постанов про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з відповідю Державної міграційної служби України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_8 , виданий 12 серпня 2016 року.

На запит ВПВР ДДВС МЮ України отримано електронну відповідь від 01 червня 2020 року Державної прикордонної служби України за результатом якої встановлено, що боржник неодноразово перетинав кордон України на транспортному засобі марки Mercedes, державний номер НОМЕР_9 , який йому не належить.

Згідно з пунктом 5 частини п`ятої ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.

Відповідно до пункту 6 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною права на суд, а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (рішення «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року). Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, одним з аспектів права на суд є право на доступ до нього, тобто право подавати позов з приводу цивільно-правових питань. Однак таке право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із стороні.

Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною другою, третьою вказаної статі Закону визначено обов`язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання, суд має перевірити вчинення державним, приватним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення всіх можливих виконавчих дій, та з`ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Майнові відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, що означає здатність нести юридичну відповідальність за рахунок власного майна.

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван ЛейвеніДе МейерепротиБельгії»(Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись до суду із поданням про обмеження виїзду боржника за кордон України, державний виконавець обґрунтував звернення до суду тим, що у порядку примусового виконання проводяться заходи щодо забезпечення виконання рішення суду, зокрема накладено арешт на майно у банківських установах, оголошено транспортний засіб боржника VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип кузова: вантажопасажирський-в, кузова №: НОМЕР_4 , 2002 р.в., ДНЗ: НОМЕР_5 та ПГ, тип кузова: ПР-легковий-В, шасі № НОМЕР_6 , 2007 р.в., ДНЗ: НОМЕР_7 , у розшук, іншого зареєстрованого на праві власності майна він не має, вимогу подання декларації проігноровано, боржник офіційно не працевлаштований, пенсію не отримує, проте неодноразово виїжджає за межі України автотранспортом марки Mercedes, державний номер НОМЕР_9 , який йому не належить, проте, вимоги щодо термінового виконання виконавчих документів проігноровані, сума боргу залишається несплаченою, і обставини, які склалися, свідчать, що боржник свідомо намагається ухилитися від виконання.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими документами у справі № 752/16479/14-ц та виконавчому провадженні № 49912783, задовольнити.

Тимчасово обмежити боржника у зведеному виконавчому провадженні № 55293277 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , паспорт для виїзду за межі України серії НОМЕР_8 , виданий 12 серпня 2016 року, орган видачі 4601) у праві на виїзд за межі України до виконання майнових зобов`язань, покладеним на нього рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у справі № 752/16479/14-ц та постановою у виконавчому провадженні № 49912783 від 17 лютого 2016 року, без вилучення паспортного документу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І. В. Литвинова