П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/736/19

Номер провадження 22-ц/824/8139/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Галась І. А., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини-інваліда ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна, ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини-інваліда ОСОБА_5 звернулись до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Жанною Віталіївною за номером 1366, номер правочину 4982008, який вчинений під впливом обману; зобов`язання ОСОБА_2 відшкодувати збитки у подвійному розмірі вартості спірної квартири у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману в сумі 2 597 870 грн.; зобов`язання ОСОБА_2 відшкодувати збитки у подвійному розмірі внеску до Пенсійного фонду України при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири (1% від вартості квартири) у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману у розмірі 25 978 грн. 70 коп.; зобов`язання ОСОБА_2 відшкодувати витрати у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі, що складають 1/3 від вартості квартири у сумі 388 470 грн.; стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 402 702 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у визначеному законом розмірі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини-інваліда ОСОБА_5 та неповнолітнім ОСОБА_6 , діючого за згодою батьків, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

08 травня 2012 року в КП КМ БТІ за ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 зареєстровано право власності по ј частини вищевказаної квартири.

Так, з 2012 року і по день звернення позивачів до суду у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Позивачі зазначають, що з моменту придбання квартири ними були проведені в ній роботи, які суттєво збільшили вартість квартири. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, виконаного ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки» від 02 січня 2019 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 02 січня 2019 рік становить 1 298 935 грн.

Позивачі зазначають, що вказана квартира є єдиним місцем проживання дітей, проте рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року, яке постановою Верховного Суду України від 26 червня 2018 року залишено без змін, вказану квартиру було витребувано з володіння позивачів.

Позивачі зазначають, що до укладення правочину купівлі квартири ОСОБА_2 не повідомляла останніх про наявність будь-яких судових рішень стосовно квартири АДРЕСА_1 , а також те, що вона продає позивачам вищевказану квартиру на підставі недійсного договору купівлі-продажу. Таким чином, договір купівлі-продажу вищевказаної квартири було укладено ОСОБА_2 шляхом введення в оману покупців.

На думку позивачів, факт обізнаності ОСОБА_2 про те, що остання не була власником квартири на момент укладення договору купівлі-продажу з позивачами підтверджується також тим, що вона зверталась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних та моральних збитків, у задоволенні якого, рішенням суду від 28 лютого 2012 року було відмовлено. Так, вказане рішення ОСОБА_2 було отримано 25 квітня 2012 року, а через два дні нею було укладено з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу спірного житла.

Позивачі зазначають, що у разі надання ОСОБА_2 інформації щодо наявності судових спорів з приводу даної квартири, останні б відмовились від укладення договору купівлі-продажу.

Позивачі посилаються на те, що в п. 1.6. договору купівлі-продажу квартири зазначено, що відповідач гарантує, що квартира не перебуває в спорі, а також відсутні будь-які права щодо неї з боку третіх осіб. Таким чином, діями відповідача позивачам були завдані матеріальні збитки та моральна шкода.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_6 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року (а.с. 151-169) позов задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 27 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Жанною Віталіївною за номером 1366; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 збитки в розмірі 291 350 грн.;стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитки в розмірі 291 350 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь неповнолітньої ОСОБА_5 збитки в розмірі 291 350 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішення суду, 09 квітня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність в частині задоволення позовних вимог, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити; стягнути з позивачів на користь відповідача понесені судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звертаючись до суду з вказаною позовною заявою позивачі просили, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 27 квітня 2012 року між скаржником та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки на їх думку, вказаний правочин був вчинений під впливом обману в зв`язку з чим, просили відшкодувати збитки у подвійному розмірі вартості спірної квартири. З вказаною позицією погодився й суд першої інстанції. Разом з тим, на думку скаржника, висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності.

Скаржник зазначає, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 квітня 2009 року визнано її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 за угодою купівлі-продажу вказаної квартири від 30 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 2353.

Згідно положень чинного законодавства за скаржником було зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Скаржник зазначає, що договір купівлі-продажу від 27 квітня 2012 року був посвідчений нотаріусом, яким було перевірено повноваження продавця та встановлено, що вказана квартира зареєстрована за скаржником, будь-яких обтяжень чи обмежень щодо вказаної квартири не було, право власності на відчужувану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку. Жодних обставин, які б перешкоджали укладенню вказаного договору на момент підписання договору купівлі-продажу не існувало. Таким чином, скаржник жодним чином не вводила сім`ю ОСОБА_9 в оману, жодних неправдивих відомостей вона не повідомляла. Крім того, позивачам було достовірно відомо про всю історію квартири, а також те, що на момент укладення вказаного договору від 27 квітня 2012 року жодних спорів по квартирі не існувало.

Так, договір купівлі-продажу квартири між нею та сім`єю ОСОБА_9 укладено 27 квітня 2012 року, а рішення Верховного Суду України про визнання договору купівлі-продажу недійсним, на підставі якого вона стала власником квартири було ухвалено 09 квітня 2009 року. Таким чином, попередні власники квартири повинні були в межах строку позовної давності подати позов до скаржника про витребування квартири. Проте вказані дії протягом трьох років вчинені не були, а відтак, строк позовної давності для звернення з віндикаційним позовом минув. Таким чином, скаржник діяла добросовісно і розумно та продавала квартиру, як юридичний та фактичний її власник, право власності на яку, станом на 27 квітня 2012 рік вона позбавлена не була.

Скаржник зазначає, що вищевказані обставини вже були предметом розгляду у справі № 754/15699/14-ц за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського округу Рвач Ж. В., Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2012 року, в задоволенні яких, було відмовлено.

На думку скаржника, при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання про право третьої особи ОСОБА_6 , який не заявляв позовних вимог щодо предмету спору.

Крім того, на думку скаржника, висновки суду про те, що позивачі звернулись до суду з вказаною позовною заявою в межах строку позовної давності, не відповідає дійсності та суперечить нормам права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 травня 2020 року поновлено скаржнику процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

09 червня на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивачів з підтвердженнями про направлення його всім сторонам по справі.

З вказаного відзиву вбачається, що позивачі заперечують проти задоволення апеляційної скарги та вважають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Позивачі зазначають про те, що як вбачається з матеріалів справи, квартира вибула з власності первісних власників Хоревих поза їхньої волі. Вказана обставина була відома відповідачу, що зокрема, підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача.

Позивачі зазначають, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року, яке постановою Верховного Суду України залишено без змін, витребувано квартиру АДРЕСА_1 з володіння позивачів. Так, вартість квартири згідно умов договору становить 582 700 грн., разом з тим, відповідно до звіту про незалежну оцінку майна ринкова вартість квартири становить 1 298 935 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивачі просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 та його представник - адвокат Міхо К. В. підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просили суд її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Позивач ОСОБА_3 та представник позивачів - адвокат Лиштва Ю. В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В. та ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи скаржника та її представника, заперечення позивача та представника позивачів, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 квітня 2012 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний договір вчинявся під впливом обману з боку відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачів збитки, суд першої інстанції виходив з приписів ст. 230 ЦК України, ринкової вартості квартири та кількості власників квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування витрат у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження проведення ремонтних робіт у вказаній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підставі яких суд міг би дійти до висновку, що діями відповідача позивачам була завдана моральна шкода у зазначеному ними розмірі.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та неповнолітнім ОСОБА_6 (діючим за згодою батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , діючі від свого імені та як законні представники малолітньої ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого, продавець продає та передає, а покупці купують вказану квартиру наступним чином: ј частина квартири на ім`я ОСОБА_6 , ј частина квартири на ім`я ОСОБА_5 , ј частина квартири на ім`я ОСОБА_3 , ј частина квартири на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 13-14).

Відповідно до п.1.6. вказаного договору, продавець наступним гарантує, що на момент укладення цього Договору квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб. Продавець свідчить, що незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі квартири немає; від Покупців не приховано обставин, які мають істотне значення; усі інженерні комунікації знаходяться в справному стані і функціонують за призначенням; квартира під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває; квартира або право користування нею як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана; щодо квартири відсутні судові спори; самовільних переобладнань в квартирі нема; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких Продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором; в квартирі не проживають та не зареєстровані малолітні (неповнолітні) діти та недієздатні (обмежено дієздатні) особи, а також інші особи, яких за законом повинен утримувати Продавець, а також відсутні малолітні (неповнолітні) діти, що мають право користуватись квартирою; зазначена в договорі квартира не надана в користування наймачем (орендарем); обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваної квартири у третіх осіб як в межах так і за межами України, немає; будинок в якому знаходиться квартира не є аварійним, не підлягає зносу; договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини або під загрозою.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 298 935 грн. (а.с. 16-17).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року (а.с. 18-21), яке постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року (а.с. 22-26) залишено без змін, витребувано з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2008 року визнано довіреність від 12 грудня 2003 року видану ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_12 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О. А. зареєстрованим в реєстрі за № 2422, недійсною. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 грудня 2003 року укладеним між ОСОБА_12 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , недійсним. Повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2003 року у первісний стан (а.с. 31-33).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 квітня 2009 року (а.с. 34-37) яке ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2009 року залишено без змін (а.с. 38-39), рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2008 року скасовано в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 за угодою купівлі-продажу указаної квартири від 30 липня 2004 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною, за реєстровим № 2353у.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 лютого 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, відмовлено (а.с. 40).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Як вбачається з приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Так, з аналізу вищевказаної статті вбачається, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 27 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та неповнолітньою ОСОБА_6 (діючий за згодою батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , діючі від свого імені та як законні представники малолітньої ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Як вбачається з п. 1.6. вказаного договору, продавець гарантував покупцям, зокрема, що на момент укладення цього договору квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб, щодо квартири відсутні судові спори, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини або під загрозою.

Разом з тим, на час укладення вказаного договору, ОСОБА_2 (продавцю) було відомо про наявність судових спорів щодо квартири, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, остання приймала участь в судових засіданнях при розгляді справи за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до приватного нотаріуса КМНО Матвєєва О. А., ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним правочинів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , треті особи: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_8 про визнання добросовісним набувачем та справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних та моральних збитків. Крім того, з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 лютого 2012 року вбачається, що ОСОБА_13 відомо про наявність пішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2008 року, яким, зокрема, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 грудня 2003 року укладеним між ОСОБА_12 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , недійсним та повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2003 року у первісний стан.

Таким чином, наявні підстави вважати, що договір купівлі-продажі квартири АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року було вчинено під впливом обману з боку відповідача,щодо відсутність спорів з приводу даної квартири, а відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу вищевказаної квартири.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Як вбачається з приписів ч. 2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як вбачається з п.2.1. договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2012 року - ціна квартири, що купується покупцями за цим договором, становить 582 700 грн. Так, враховуючи, що відповідно до вказаного договору квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, проте ОСОБА_6 , який залучений до участі у справі в якості третьої особи, самостійних вимог щодо відшкодування збитків не заявляв, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів збитки у сумі по 293 350 грн.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Так, в позовній заяві позивачі, зокрема просили суд стягнути з відповідача на їх користь витрати у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі, разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що у вказаній квартирі останніми дійсно були проведенні ремонтні роботи у вказаному ними розмірі, а відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Так, заявляючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди у зазначеному ними розмірі, останні посилались на те, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача, останнім було завдано моральну шкоду яка полягала у душевних стражданнях.

Під час перегляду оскаржуваного рішення колегією суддів встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року витребувано з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_1 . Разом з тим, вищевказана квартира була придбана позивачами в наслідок їх обману з боку відповідача.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що діями відповідача, позивачам була завдана моральна шкода, разом з тим, оскільки останні не звертались з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року, зокрема, щодо скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що відповідно до рішення апеляційного суду міста Києва від 09 квітня 2009 року остання є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , крім того, на момент укладення оспорюваного договору жодних спорів з приводу даної квартири не існувало, а відтак, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки, статус «добросовісний набувач» не гарантує збереження за особою права власності на квартири, крім того, у пункті 1.6. оспорюваного договору зазначено, зокрема, про те, що продавець гарантував, що щодо вказаної квартири відсутні судові спори, таким чином, скаржником в супереч п. 1.6. договору не надано позивачам інформацію про наявність будь-яких судових спорів, чим фактично було введено їх в оману.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що договір купівлі-продажу квартири між нею та сім`єю ОСОБА_9 укладено 27 квітня 2012 року, а рішення Верховного Суду України про визнання договору купівлі-продажу недійсним, на підставі якого вона стала власником квартири було ухвалено 09 квітня 2009 року. Таким чином, попередні власники квартири повинні були в межах строку позовної давності подати позов до скаржника про витребування квартири, що не було вчинено, а відтак, скаржник вважає, що діяла добросовісно і розумно та продавала квартиру, як юридичний та фактичний її власник, право власності на яку, станом на 27 квітня 2012 рік вона позбавлена не була, оскільки, вказаним посиланням скаржник фактично зазначає про процесуальну бездіяльність сім`ї ОСОБА_14 , що не впливає на розгляд даної справи.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що вказані нею в апеляційній скарзі обставини, вже були предметом розгляду у справі № 754/15699/14-ц, разом з тим, матеріали справи не містять копію вказаного рішення, а відтак, колегія суддів позбавлена можливості надати правову оцінку вказаному посиланню.

Посилання скаржника на те, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання про право третьої особи ОСОБА_6 , який не заявляв позовних вимог щодо предмету спору, нічим не підтверджується.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що позивачі звернулись до суду з вказаною позовною заявою поза межами строку позовної давності, оскільки, в оскаржуваному рішенні судом детально обґрунтовано свою позицію з наведенням відповідних норм, з приводу відхилення доводів відповідача щодо пропущення позивачами строку позовної давності з якими колегія суддів погоджується в повній мірі, а відтак вважає, що вказане скаржником посилання не підлягає додатковому обґрунтуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 27 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова