Справа № 445/273/20
провадження № 2/445/259/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бакаїм М. В.

секретаря судового засідання Стеців Н.Р.

розглянувши в приміщенні Золочівського районного суду Львівської області в м.Золочеві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, який втратив право користування належним їй житловим будинком.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідач є колишнім зятем, з його дочкою ОСОБА_2 розлучився в 2013 році. З 2012 році не проживає у вказаному будинку та участі в його утриманні не приймає, а його реєстрація у даному будинку тягне для нього невиправдані матеріальні витрати, тому просить припинити право відповідача на користування даним будинком.

Позивач та представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги позову просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно та завчасно, однак в судове засідання не прибув, відзив на позовну заяву не надіслав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, у зв`язку з наявністю доказів щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи та відсутністю від нього заяв про відкладення судового засідання, таке проведено за відсутності відповідача.

Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, та на підставі поданих доказів, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яке видане виконавчим комітетом Золочівської міської ради народних депутатів 22.12.1988 року, власником будинку по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_1 .

Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку від 23.01.2020 № 58, разом з позивачем в будинку АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з Довідки № 127 від 06.02.2020 р. Червоненської сільської ради, колишня АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Отже, в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64,156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин.

Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення.

Так, за статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з травня 2012 року. Актами обстеження умов проживання від 16.01.2019 року, 24.04.2019 року, 25.07.2019 року, 19.11.2019 року підтверджено факт того, що ОСОБА_2 не проживає у будинку ОСОБА_1 спільного господарства не ведуть.

З 05.02.2013 року відповідач розлучився із донькою позивача- ОСОБА_5 , що підтверджено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 05.02.2013 року.

Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації позивача права розпорядження власним майном, тому наявні підстави для задоволення позовної заяви.

На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі - судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складений 25.08.2020 р.

Суддя М. В. Бакаїм