ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 569/12832/16-ц

провадження № 61-8622 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року в складі судді Ковальова І. М. та на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в складі колегії суддів Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Хилевич С. В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 і просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 указувала, що її колишній чоловік ОСОБА_2 із березня 2010 року за місцем реєстрації не проживає, його речей в житловому приміщенні немає, коштів на сплату комунальних послуг позивачеві не надає.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстнації виходив із того, що відповідач як основний квартиронаймач спірного помешкання відсутній у ньому в зв`язку з виконанням роботи за трудовим договором за кордоном, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року та на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, до завершення розгляду касаційної скарги відмовлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 указує, що за комунальні послуги сплачує сама, відповідач не допомогає їй матеріально, а факт непроживання ОСОБА_2 у спірному житлі можуть підтвердити її родичі та друзі.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з ордером від 25 лютого 2010 року № 1 на зайняття житлової площі в гуртожитку, ОСОБА_1 як основному квартиронаймачу на склад сім`ї з трьох чоловік надані кімнати № НОМЕР_1 площею 30,6 м2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 продовжують проживати разом у цих кімнатах.

Відповідно до довідки голови правління «Голуб» від 31 серпня 2016 року № 65 склад сім`ї ОСОБА_1 становлять дві особи: ОСОБА_1 і син ОСОБА_3 .

Актами від 05 липня, 02 вересня, 03 жовтня 2016 року, складеними за результатами перевірки факту проживання відповідача в спірному помешканні, складеними комісією ОСГ «Голуб» установлено, що на час проведення перевірки ОСОБА_2 у кімнатах не було, його особистих речей не виявлено, за словами сусідів і ОСОБА_1 у даному житлі він не проживає з квітня 2010 року.

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29 вересня 2016 року № 18481, виданою Регіональним центром надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, до складу сім`ї/зареєстрованих/ за адресою: АДРЕСА_1 входять: заявник ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 та колишній чоловік ОСОБА_2

16 квітня 2015 року між ОСОБА_2 і ЗАТ «Термоліта» (м. Шяуляй, Литовська Республіка) укладений строковий трудовий договір № ТL-1361 строком дії з 16 квітня 2015 року по 16 квітня 2016 року.

Додатком від 28 січня 2016 року до трудового договору № ТL-1361 строк його дії продовжено з 16 квітня 2016 року до 15 квітня 2018 року.

Довідкою ЗАТ «Термоліта» від 03 грудня 2018 року підтверджується факт, що ОСОБА_1 працює в ЗАТ «Термоліта» з 25 травня 2015 року по сьогоднішній день на посаді водія-експедитора міжнародних вантажоперевезень.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 130 ЖК УРСР порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач

або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,

а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду

від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження

№ 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі № 182/6536/13-ц (провадження № 23089св19).

Установивши, що ОСОБА_2 відсутній у спірному житлі тимчасово з поважних підстав, а саме в зв`язку з роботою в іноземній компанії та виїздами по роботі за кордон, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування кімнатами в гуртожитку, основним наймачем яких він є.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук