Провадження №22-ц/812/300/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2020 року м. Миколаїв

Справа № 473/4517/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Галущенка О.І., Данилової О.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену суддею Лузан Л.В. 17 грудня 2019 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту ухвали не зазначена,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»(далі АТ «Державний ощадний банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між Банком та відповідачем 24 лютого 2018 року укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання № 614812 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), яким визначено умови та порядок здійснення банком комплексного банківського обслуговування клієнта, врегульовано відносини сторін при наданні клієнту послуг банку. Згідно з умовами цього договору банк, у разі приєднання клієнта до договору, зобов`язується надати клієнту, визначені договором та обрані клієнтом послуги, а клієнт зобов`язується їх оплатити в розмірах та в порядку, передбачених договором та тарифами.

На підставі заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, підписаної відповідачем в рамках даного кредитного договору, Банк надав останній кредит на споживчі потреби в розмірі 3 000 грн. (розмір кредитної лінії був збільшений на підставі заяви позичальника від 29 травня 2018 року до 65 000 грн.) зі сплатою фіксованої процентної ставки 35 % річних строком на 60 місяців.

Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувала. Посилаючись на викладене, АТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість у розмірі 55 541 грн. 16 коп.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року позов АТ «Державний ощадний банк України» залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України. У задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ Державний ощадний банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦПК України, питання про розподіл між сторонами судових витрат можуть бути вирішені в ухвалі про залишення без розгляду позову.

За змістом апеляційної скарги судове рішення оскаржується в частині вирішення питання судових витрат, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Суд розглядав справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду .

Від представника АТ «Державний ощадний банк» надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність ( а.с. 67).

Відповідач ОСОБА_1 повідомлена про час та місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, проте згідно даних поштового відділення за зареєстрованим місцем проживання вона відсутня. Іншої адреси відповідач суду не повідомила.

За такого відповідно до положень п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, слід вважати, що судова повістка є врученою відповідачу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволення заяви про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що залишення позову без розгляду за заявою позивача, позбавляє останнього стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у зв`язку зі звернення до суду.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками, на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з 28 жовтня 2019 року знаходилась цивільна справа за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

17 грудня 2019 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до суду заяву про залишення його позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку з погашенням заборгованості та повернення йому судового збору (а.с 46).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду , якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 257 ЦПК України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, з аналізу зазначених норм закону вбачається, що на користь позивача присуджується стягнення понесених ним у справі витрат, якщо він не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Такий підхід не суперечить загальному принципу розподілу судових витрат між сторонами.

Враховуючи, що вимоги АТ «Ощадбанк» були задоволені ОСОБА_1 після пред`явлення позову та звернення до суду, та позивач в цій частині своїх вимог не підтримав, то згідно вищезазначених положень статті 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 грн.

Оскільки суд при вирішенні спору не звернув належної уваги на положення другого речення частини 3 статті 142 ЦПК України, то рішення суду в частині відмови у стягненні судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення судових витрат з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 1921 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.І. Галущенко

О.О. Данилова

Повний текст постанови складено 6 лютого 2020 року