Справа № 367/3326/18
Провадження № 2/487/313/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

16 липня 2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Сухаревич З.М.,

за участю секретаря судового засідання Дорош В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

10.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 2095200,00 грн.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 05.02.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу було надано позику в сумі 80 000 доларів США та останній зобов`язався повернути вказану суму до 05.05.2015 року. Проте, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, позику не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19.03.2019 року вказана цивільна справа передана за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області дана цивільна справа передана - за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

25 червня 20019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 2 095 200 грн., що еквівалентно 80 000 доларів США.

02.10.2019 року судом отримано відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області, згідно якої відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка є територією Заводського району м. Миколаєва.

03 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

21 листопада 2019 року ухвалою суду залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4 .

31 січня 2020 року подано заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просив: прийняти заяву, стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 загальну суму боргу за договором позики від 05.02.2015 р. в розмірі 105 119 доларів 57 центів США, з яких: 80 000 доларів США - сума позики; 12 000 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 11 381 доларів 38 центів - 3% річних по сумі позики; 1 738 доларів 19 центів США - 3% річних по щомісячним платежам. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 10 510 грн.

31.01.2020 ухвалою суду прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, яка мотивована тим, що ОСОБА_3 не виконав умов договору позики, у зв`язку з чим виникла заборгованість. ОСОБА_4 є його дружиною, а тому несе солідарну відповідальність.

26 травня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив задовольнити, стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, докази понесення яких будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про день та час судового засідання повідомлялися належним чином, відзиву не подали.

У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 05 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 80 000 доларів США, які зобов`язався повернути 05.05.2015 р. та сплачувати грошову винагороду у розмірі 4000 доларів США щомісяця 5-го числа, що підтверджується розпискою від 05 лютого 2015 року (а.с.5).

ОСОБА_3 зобов`язань не виконав - грошові кошти не повернув.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_3 становить: 105 119 доларів 57 центів США, з яких:

80 000 доларів США - сума позики;

12 000 доларів США - сума заборгованості за відсотками;

11 381 доларів 38 центів - 3% річних по сумі позики за період з 05.05.2015 по 30.01.2020;

1 738 доларів 19 центів США - 3% річних по щомісячним платежам за період з 05.02.2015 по 05.05.2015.

Велика Палата ВС, розглянувши 16 січня 2019 року справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Також, Велика Палата ВС дійшла висновку, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оцінивши надані докази в сукупності, суд встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, та враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, наявні правові підстави для стягнення заборгованості у валюті, визначеній договором.

Окрім цього встановлено, що на момент отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата ВС у постанові вів 30 червня 2020 року Справа № 638/18231/15-ц Провадження № 14-712 цс 19, Постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. у справі №639/7335/15-ц.

Також, Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, про що зазначено вище, що відповідач ОСОБА_3 отримав у борг від позивача грошові кошти у сумі 80 000 доларів США. При цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що співвідповідачка як дружина надавала згоду на її отримання.

Відтак, судом не встановлено, що одержані кошти за договором позики одним із відповідачів використані в інтересах сім`ї. Тому суд не погоджується з доводами позивача, що внаслідок укладення договору позики у другого відповідача виникло зобов`язання в інтересах сім`ї. З цих підстав, позов в частині солідарного стягнення із співвідповідачки боргу за договором позики не може бути задоволено.

Одночасно, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та враховуючи, що у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем існує заборгованість, яка позичальником добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики у сумі 105 119 доларів 57 центів США, з яких: 80 000 доларів США - сума позики; 12 000 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 11 381 доларів 38 центів - 3% річних по сумі позики за період з 05.05.2015 по 30.01.2020; 1 738 доларів 19 центів США - 3% річних по щомісячним платежам за період з 05.02.2015 по 05.05.2015.

Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 10 510 грн., тому враховуючи що позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволені повністю, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в загальні сумі 10 510 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що у зв`язку з тим, що представником позивача зроблено заяву про надання доказів розміру судових витрат після ухвалення рішення, на підставі ч. 2 ст. 246 ЦПК України, для вирішення питання про судові витрати слід призначити судове засідання та встановити строк для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 лютого 2015 року у сумі 105 119 доларів 57 центів США, з яких:

80 000 доларів США - сума позики;

12 000 доларів США - сума заборгованості за відсотками;

11 381 доларів 38 центів - 3% річних по сумі позики за період;

1 738 доларів 19 центів США - 3% річних по щомісячним платежам.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в частині вимог про стягнення боргу з ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 10 510 грн.

Для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання на 31 серпня 2020 року 08:45 год.

Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат, який не може перевищувати п`яти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, якщо їх не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 24 липня 2020 року.

Суддя: З.М. Сухаревич