РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/4915/20

Провадження № 22-ц/4815/1257/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів:Шимківа С.С., Хилевича С.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 вересня 2020 року, ухвалене в складі судді., повний текст рішення виготовлено 2020 року, у справі №569/4915/20

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав заяву №б/н від 15.12.2009 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

В порушення умов кредитного договору відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тому станом на 11.03.2020 року, виникла заборгованість в сумі 17276,99 грн., що складається із заборгованості за кредитом в сумі 8998,27 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 0,00 грн., заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України в розмірі 3371,47 грн.; пені в сумі 3608,35 грн. та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 798,90 грн. (процентної складової).

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість у розмірі 17276,99 грн, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 вересня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 8998,27 грн. (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім гривень двадцять сім копійок) та судовий збір в розмірі 1093,04 грн. (одни тисяча дев`яносто три гривні нуль чотири копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України та неустойці (пеня,штраф) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову щодо стягнення відсотків , нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, пені та штрафу за користування кредитом, не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявної заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Судом не врахована підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій визначена базова процентна ставка за кредитом 2,5% на місяць, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше суми заборгованості, строк внесення платежів - щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок і розмір нарахування пені та штрафу за порушення зобов`язань за договором.

Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки така висловлена у конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися умови договору.

Зазначає, що відповідач погашав заборгованість, а отже приєднався до Умов та правил запропонованих банком, а тому банк має право на стягнення заборгованості за процентами, які нараховані на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України у відповідності до положень Умов та правил.

Вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків, пені та штрафу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено, що 15.12.2009 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 0,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Цього ж дня відповідач підписав довідку про умови кредитування з ви користуванням платіжної карти «Кредитка Унівелсальна» 55 днів пільгового періоду, в якій зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць за використання кредиту, який позичальник повинен вносити щомісячно до 25 числа, який слідує за звітним складає 7 % від заборгованості, але не менш ніж 50 грн., штраф за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 55 днів становить 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, а також встановлено розмір пені за невчасне погашення заборгованості.

Зі змісту вказаної довідки вбачається, що відповідач ознайомлений з фінансовими умовами кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду" і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, що підтверджується його підписом у зазначеній довідці.

На підставі зазначеної заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок рахунок та 24.05.2011 р встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн. В подальшому кредитний ліміт змінювався і станом на 27.10.2017 року встановлений у розмірі 15000,00 грн..

За розрахунком банку станом на 11.03.2020 року, виникла заборгованість в сумі 17276,99 грн., що складається із заборгованості за кредитом в сумі 8998,27 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 0,00 грн., заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України в розмірі 3371,47 грн.; пені в сумі 3608,35 грн. та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 798,90 грн. (процентної складової).

До договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку та довідку про умови кредитування.

Суд першої інстанції дійшов висновку, про порушення відповідачем умов договору та про необхідність стягнення з боржника основної заборгованості за кредитним договором у розмірі 8989, 27 грн.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України; пені та штрафів, суд першої інстанції дійшов помилкового висноку про відсутність правових підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки, пені та неустойки.

З таким висновком апеляційний суд в повній мірі не погоджується з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

У анкеті-заяві позичальника від 15.12.2009 року, яка ним підписана особисто, зазначена базова процентна ставка. Крім того, у наданій банком довідці про умови кредитування від 15.12.2009, яка підписана відповідачем, зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Таким чином, у цій справі сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % на місяць,пеню та штраф.

Банком не заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом. Виходячи із засад диспозитивності, суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

Разом із тим, банк просить стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, в сумі 3371,47грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд України у Постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Із довідки банку слідує, що відповідачу за кредитним договором було надано декілька кредитних карток, зокрема кредитну картку № НОМЕР_1 , яка відкрита 16 грудня 2016 року, з терміном дії до травня 2020 року (а.с.28).

Отже, строк кредитування за даним кредитним договором закінчується у травні 2020 року.

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом в березні 2020 року, тобто до спливу строку кредитування.

До спливу даного строку нараховувати відсотки на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України за період із 01 жовтня 2019 року по 11 березня 2020 року у банка підстав не було, а застосування при розрахунку процентної ставки на рівні 84% на прострочений кредит із посиланням на положення ст.625 ЦК України суперечить змісту самої норми, яка передбачає лише три проценти річних від простроченої суми.

Отже, банк безпідставно до закінчення строку кредитування нарахував 3371,47 грн., як відповідальність за порушення грошового зобов`язання у порядку частини другої ст.625 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення цих вимог.

Разом із тим, суд першої інстанції неправильно вважав відсутньою домовленість між сторонами щодо пені та штрафу, оскільки у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», на якій міститься підпис відповідача, визначено пеню і штраф.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь банку неустойки та штрафів за несвоєчасне виконання боржником своїх договірних зобов`язань, апеляційний суд виходить з того, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Штраф сторонами узгоджений у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, із урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. (8998,27 грн.х5%= 449,91 грн +500 = 949,91грн.)

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в оскаржуванній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Позов в оскаржуваній частині задоволений на 11,47 %.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені позивачем у цій справі підлягають перерозподілу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. задовольнити частково.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, пені та штрафів скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, пені та штрафів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 949,91 грн. (дев`ятсот сорок дев`ять грн. 91 коп) штрафів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 361,65 грн. судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України та пені відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2020 року.

Головуючий :

Судді :