Справа № 199/1966/18
РІШЕННЯ

іменем України

01.07.2020

м. Дніпро

справа №199/1966/18

провадження № 2/199/521/20

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Столяренко А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння,

за участю учасників справи:

представника позивача - адвоката Радченко А.В.,

представника відповідача - адвоката Базарної І.О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення.

В обґрунтування позову зазначивши, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому він проживав разом з дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 У 2004 році вони з дружиною припинили шлюбні стосунки і вона разом з сином виїхала із домоволодіння.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, яке набрало чинності 14.02.2005 та АНД відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

У встановлений законом трирічний строк відповідач ОСОБА_2 з позовом до суду про розподіл майна не зверталася.

Позивач з 2002 року постійно проживав у належному йому будинку. У 2015 році відповідачка звернулася до нього з проханням вселитися разом з сином до нього в будинок, оскільки їм ніде жити і влітку 2015 року ОСОБА_2 разом з сином вселилися у спірний будинок.

Восени 2015 року син ОСОБА_3 почав агресивно поводитися у відношенні до нього, бити, а тому позивач з кінця 2018 року вимушений проживати у свого батька, у зв`язку із наведеним та відсутністю доступу до свого будинку.

На підставі викладеного, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , вселити його в будинок АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння. В обгрунтування позову посилалася на те, що з 22 січня 1994 року по 14 січня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 .

Про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася 12 травня 2018 року, отримавши позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю. Оскільки домоволодіння АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_4 , тому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г. 28.03.2018 (а.с.19).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2018 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.22).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г. 23.06.2018.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння об`єднані в одне провадження (а.с.119).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2019, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні (а.с.123).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року прийнято справу до свого провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.124).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено по суті (а.с.198).

В судовому засіданні 22.10.2019 представники сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали свої пояснення по справі, допитано свідка ОСОБА_7 (а.с.213).

21.11.2019 розгляд справи відкладено у зв`язку із перебування судді на навчанні (а.с.224 т.1).

В судовому засіданні 26.11.2019 допитано свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.228 т.1).

В судовому засіданні 16.12.2019 допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (а.с.235 т.1).

В судовому засіданні 23.01.2020 допитано свідка ОСОБА_13 , досліджено матеріали цивільної справи (а.с.241 т.1).

25.02.2020 по справі оголошено перерву у зв`язку із неявкою свідка ОСОБА_14 , про допит якого клопотання заявлено обома сторонами (а.с.249 т.1).

06 квітня 2020 року та 28 квітня 2020 року розгляд справи відкладено за клопотанням сторін у зв`язку із постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» веденням на території України карантинних заходів (а.с.11, 25 т.2).

25 травня 2020 року в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_14 і у зв`язку із неявкою представника позивача ОСОБА_5 і поданням нею клопотання про відкладення розгляду справи по справі оголошено перерву (а.с.35-36 т.2).

16 червня 2020 року за клопотанням представників сторін оголошено перерву для підготовки до судових дебатів (а.с.48 т.2).

01 липня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив його позов задовольнити. Суду пояснив, що домоволодіння АДРЕСА_1 ним було придбано за власні кошти. Кошти за придбання будинку йому дали у борг ОСОБА_13 та ОСОБА_14 3000 доларів та 1000 доларів, а також батько позивача 500 доларів. У 2005 році гроші було повернено після продажу спадкового майна, а саме - домоволодіння АДРЕСА_1 Вважає домоволодіння АДРЕСА_1 своїм особистим майном. Оскільки на тепер відповідачі перешкоджають йому користуватися будинком, звернувся до суду. Проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечує, оскільки спірне домоволодіння є його особистою власністю.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав викладених у позові. Зокрема пояснила, що за договором купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . Крім того, той факт, що спірне домоволодіння є особистим майном позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Проте, якщо суд вважає, що АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, просила застосувати до позовних вимог ОСОБА_2 строк позовної давності, оскільки сторони по справі розірвали шлюб у 2005 році і до червня 2018 року вона з позовом про розподіл спільного майна подружжя не зверталася.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Свій позов підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбу, під час якого було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 . З 2002 року вона весь час проживала у спірному домоволодінні. ОСОБА_1 з 22.01.2004 по травень 2006 року працював у Російській Федерації. На придбання спірного домоволодіння нею було взято в борг у сестри 2000 доларів США і ОСОБА_1 знайшов 2000 доларів США і це домоволодіння було придбано для їх сім`ї - вона, чоловік і їх син. Наразі доступ до домоволодіння у ОСОБА_1 є, проте він добровільно не проживає у будинку. Після розірвання шлюбу, вона проживала у спірному домоволодінні, а ОСОБА_1 до 2006 року проживав за іншою адресою з іншою жінкою, а з 2006 року по 2018 рік проживав у спірному домоволодінні. У неї та їх сина з ОСОБА_1 конфлікти виникали у зв`язку із зловживанням останнім алгокольними напоями.

Представинк відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі, позов ОСОБА_2 підтримала у повному обсязі. Зокрема пояснила, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_4 , придбано за спільні кошти подружжя та для їх спільного проживання. Всі конфлікти між сторонами виникли із-за зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями. Просила позов ОСОБА_2 задовольнити, а у позові ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач ОСОБА_15 у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

За ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з січня 1994 року, який було розірвано 14 січня 2005 року, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2005 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.7,8).

07.03.2002 за договором купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 , покупцем в якому зазначено ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.03.2002 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. (а.с.6).

Відповідно до ст. 22 КпШС України (яка діяла на момент придбання спірного домоволодіння) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Сторони по справі як на докази своїх вимог та заперечень посилалися на покази свідків.

Так, свідок ОСОБА_7 суду показала, що спірний будинок було придбано подружжям ОСОБА_1 и за їх спільні грошові кошти. Свідок особисто надавала у борг сестрі ОСОБА_2 2000 доларів США на 3 роки, про що знав ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що на придбання будинку його дружина ОСОБА_7 просила у нього для сестри 2000 доларів США в борг, які він дав.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що на придбання спірного будинку ОСОБА_1 брав у борг кошти, а також кошти давав і його батько. ОСОБА_2 не проживала у будинку, оскільки пішла у 2004 році, а повернулася у 2015 році.

Свідок ОСОБА_8 надала аналогічні покази як і свідок ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що її тітка продала ОСОБА_1 спірний будинок, в якому проживали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 З 2017 року ОСОБА_1 проживає з батьком. Зі слів ОСОБА_1 знає про конфлікти з ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що у 2000-х роках ОСОБА_4 було придбано спірний будинок. ОСОБА_2 завжди проживала у будинку, а ОСОБА_1 деякий час проживав з іншою жінкою за іншою адресою. Взагалі ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями, а тому були конфлікти. Декілька останніх років ОСОБА_1 проживає у батька.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що з ОСОБА_4 вони сусіди і спірний будинок було придбано у 2002 році. Деякий час ОСОБА_1 проживав з іншою жінкою, а з 2006 року знову у спірному будинку, він зловживав спиртними напоями, у зв`язку із чим викликалася швидка та були конфлікти у сім`ї ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що коли ОСОБА_1 вирішив придбати будинок, то шукав кошти і свідок також йому дав в борг 3000 доларів США, розписки при цьому не брав. У 2008 році ОСОБА_1 проживав у будинку один. Кошти ОСОБА_1 повернув у 2008 році. ОСОБА_2 проживала у сестри, а ОСОБА_3 служив у армії. З 2010-2011 років у ОСОБА_1 в будинку свідок не був. Знає, що будинок було придбано для сім`ї.

Оцінивши всі надані докази та допитавши свідків, суд не може погодитися з посиланнями ОСОБА_1 на те, що домоволодіння АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки судом достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_1 про те, що кошти для придбання спірного домоволодіння отримувалися ним у борг, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, то вони не заслуговують на увагу, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, показами допитаних свідків підтверджується фіакт того, що спірне домоволодіння було придбано для сім`ї і кошти на його придбання бралися у борг як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .

Суд також не може погодитися із посиланнями представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 щодо пропуску ОСОБА_2 строку звернення до суду з огляду на таке.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд погоджується із доводами ОСОБА_2 проте, що вона дізналася про порушене право спільної сумісної власності на спірне домоволодіння з часу подання ОСОБА_1 позову про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення, у зв`язку з чим і звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, а тому суд вважає, що ОСОБА_2 не пропустила строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 72 СК України.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І, є спільним сумісним майном набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу, а відтак належить їм по Ѕ частці, а тому позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в суді знайшло своє підтвердження те, що існують перешкоди у користуванні власністю для ОСОБА_1 .

За таких обставин, первісний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а саме усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 . В іншій частині позову слід відмовити, оскільки ОСОБА_2 , як власник, має право користування своєю власністю для свого проживання та проживання членів своєї родини - ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, слід стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 420 грн. 40 коп. з кожного. Щодо позову ОСОБА_2 , то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2200 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. з кожного.

В іншій частині позову - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння - задовольнити в повному обсязі.

Визнати домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І, спільним сумісним майном набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І.

Залишити незмінним право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2200 (дві тисячі двісті) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Суддя О.Б.Подорець