Провадження № 4-с/761/66/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Ганущака А.М.

скаржника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Чорного Володимира Вікторовича, начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гоція Богдана Ігоровича, боржник: ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в :

05.12.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чорного В.В., начальника Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І.

Скарга обґрунтована тим, що з 16.08.2016 року Шевченківським РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві здійснювалося примусове виконання виконавчого листа № 761/39097/15 від 08.08.2016 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з боржника ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 477 297,11 грн.

В результаті проведення виконавчих дій було виділено 1/3 частку у спільному з іншими особами майна боржника (квартира за адресою: АДРЕСА_1 ), визначено вартість цієї частки шляхом залучення суб`єкта оціночної діяльності та у порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з нереалізацією на трьох електронних торгах майна, було залишено за стягувачем нереалізоване майно з внесенням ним різниці його вартості.

02.09.2019 року державним виконавцем Чорним В.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Вважаючи дану постанову передчасною, у зв`язку з непроведенням всіх необхідних виконавчих дій, стягувач подав до начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві скаргу, в задоволенні якої було відмовлено.

Також у скарзі до суду заявник зазначив, що на час проведення виконавчих дій 29.10.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Приватна експертна служба». Через деякий час державний виконавець Чорний В.В., діючи згідно до вимог ст.ст. 42,43 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи недостаток (відсутність) авансового внеску, порекомендував йому для прискорення проведення експертизи зв`язатися з призначеною експертною установою, з`ясувати на якій стадії йде справа та при необхідності сплатити вартість експертизи напряму експертній установі. Оскільки в даній експертній установі виникли технічні несправності, пов`язані з управлінням юстиції, державний виконавець порекомендував йому знайти іншу експертну установу та написати заяву про призначення експертизи в іншій експертній установі. У заяві стягувач зазначив здійснені ним майбутні витрати на проведення експертизи віднести до витрат на здійснення виконавчого провадження.

26.12.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності ПП «Габ`яно» та в подальшому було проведено оцінку майна і складено звіт про оцінку майна, а з боку стягувача було здійснено оплату робіт. Зауважень, скарг збоку державного виконавця та боржника на якість та вартість робіт суб`єкта оціночної діяльності не надходило.

До закінчення десятиденного строку надання згоди на пропозицію виконавця залишити за собою нереалізоване майно, стягувачем було сплачено різницю вартості майна та надано документи на підтвердження понесених ним витрат на проведення експертизи. До винесення оскаржуваної постанови стягувачу не було повернуто здійсненого ним авансування витрат виконавчого провадження - на оплату робіт по оцінці майна.

Заявник зауважує, що до винесення оскаржуваної постанови державний виконавець повинен був віднести здійснені ним витрати на проведення експертизи до витрат на здійснення виконавчого провадження, оскільки це фактично було додаткове авансування витрат та винести постанову про примусове стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі недостатньої різниці і провести дії по стягненню коштів та перерахування на зазначений стягувачем банківський рахунок.

За таких обставин, заявник вважає, що такі дії/рішення державного виконавця Чорного В.В. та начальника відділу Гоція Б.І призвели до порушення його прав стосовно повернення йому здійсненого ним авансування витрат виконавчого провадження, а тому просить суд: визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 51944262 від 02.09.2019 року, винесену державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чорним В.В.; визнати дії (бездіяльність) начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо його не реагування у порядку ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на його ім`я від 12.09.2019 року неправомірними.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2019 року поновлено строк для подання скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чорний В.В., начальник Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоцій Б.І., Бірюков О.В. на рішення державного виконавця - постанову про закінчення виконавчого провадження № 51944262 від 02.09.2019 року та на рішення (бездіяльність) начальника РВ ДВС щодо незадоволення скарги та прийнято дану скаргу до розгляду.

Державний виконавець Чорний В.В., начальник відділу Гоцій Б.І., боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 450 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу без участі сторін, які не з`явилися до суду, за наявними у справі доказами.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 51944262 щодо примусового виконання виконавчого листа № 761/39097/15, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 08.08.2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 472 571,40 грн,, судового збору в розмірі 4 725, 71 грн, а всього 477 297,11 грн.

02.09.2019 року державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чорним В.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Із змісту даної постанови вбачається, що в ході проведення виконавчих дій в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу передано 1/3 частини квартири в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 75,65 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м відповідно до повідомлення Київського міського БТІ на підставі свідоцтва про право власності на жило від 17.03.1993 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, за ціною 467 070,75 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стягувачем зареєстровано право власності на 1/3 частини квартири в будинку АДРЕСА_2 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності: 32644093 від 31.07.2019 року.

За розпорядженням державного виконавця грошові кошти в сумі 10 226,36 грн. перераховані стягувачу відповідно до платіжного доручення № 4128 від 27.02.2019 року.

Кошти виконавчого збору в сумі 47 729,71 грн. перераховані на спеціальний рахунок виконавчого збору відповідно до платіжного доручення №4129 від 27.02.2019 року та №11278 від 09.08.2019 року; витрати виконавчого провадження в сумі 551 грн. - перераховані на спеціальний рахунок ГТУЮ у м. Києві відповідно до платіжного доручення № 4130 від 27.02.2019 року.

Надлишково стягнуті грошові кошти в сумі 15 212,18 грн. перераховані боржнику.

12.09.2019 року стягувач ОСОБА_3 , не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження від 02.09.2019 року, звернувся до начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. із скаргою на рішення державного виконавця Чорного В.В. В даній скарзі стягувач зазначив, що до закінчення десятиденного строку надання згоди на пропозицію виконавця залишити за собою нереалізоване майно, стягувачем було сплачено різницю вартості майна та надано документи на підтвердження понесених ним витрат на проведення експертизи. Тобто, до винесення оскаржуваної постанови державний виконавець у відповідності до ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» повинен був віднести здійснені ним витрати на проведення експертизи до витрат на здійснення виконавчого провадження та під час остаточної калькуляції розподілу отриманих коштів стягнути суму вартості експертизи боржника та повернути йому у визначений законом спосіб.

На зазначену скаргу начальник Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоцій Б.І. у листі від 16.09.2019 року № 51944262/8, адресованого ОСОБА_1 , повідомив, що сплачені стягувачем 16 400 грн. на проведення оцінки не є витратами органу державної виконавчої служби, пов`язаними з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення.

Разом із тим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:1) верховенства права;2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст. 45 Закону розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Із змісту ст. 47 Закону вбачається, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягнуті з боржника кошти, що залишилися після задоволення всіх вимог за виконавчими документами, перераховуються боржнику (крім випадків повернення коштів іншим особам).

За приписами ст. 61 Закону реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Матеріалами справи встановлено, що стягувачу передано в рахунок погашення боргу в розмірі 477 297,11 грн. нереалізоване нерухоме майно, яке належало боржнику на праві власності, за ціною 467 070,75 грн., а кошти в сумі 10 226,36 грн., які входять до загальної суми боргу, перераховані на рахунок стягувача.

Окрім того, судом встановлено, що належна на праві власності боржнику частина нерухомого майна була оцінена суб`єктом оціночної діяльності ПП «Габ`яно» на суму 467 070,75 грн. За проведення оцінки стягувачем сплачено 16 400 грн.

Така оцінка була проведена у відповідності до приписів ст. 20 Закону, згідно якої для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Експерт, спеціаліст і суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання мають право на винагороду за надані ними послуги.

Винагорода та інші витрати, пов`язані з проведенням експертизи, наданням висновку спеціаліста або звіту суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, належать до витрат виконавчого провадження.

Як встановлено судом, державний виконавець та начальник відділу не вважають сплачені стягувачем кошти за проведення оцінки майна витратами органу державної виконавчої служби. Однак, такі твердження суперечать вимогам ст.ст. 42, 43 Закону.

Відповідно до ст. 42 Закону кошти виконавчого провадження складаються з:1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;2) авансового внеску стягувача;3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно ст. 43 Закону у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат.

З метою забезпечення провадження виконавчих дій виконавець може здійснювати інші витрати виконавчого провадження, крім встановлених Міністерством юстиції України, за умови їх обов`язкового авансування стягувачем.

Після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу авансовий внесок повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Окрім того, наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 затверджено види та розміри витрат виконавчого провадження (далі Наказ).

Відповідно до п. 3 Розділу 1 Наказу до витрат виконавчого провадження відносяться послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, зокрема, експертів.

Абзацом 1 п. 1 розділу 2 Наказу передбачено, що розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Слід зазначити, що письмовими доказами встановлено (зв. а.с. 6), що ні державним виконавцем, ні начальником відділу не заперечується, що грошові кошти в розмірі 16 400 грн. на проведення оцінки нерухомого майна були сплачені стягувачем і вони, згідно ч. 2 ст. 43 Закону, є авансом, які мають бути повернуті стягувачу.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Усунути порушення та поновити порушене право стягувача можливо лише після відновлення виконавчого провадження за постановою виконавця, що можливо лише після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону.

Оскільки в порушення вимог ч. 3 ст. 43 Закону державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови не відніс здійснені стягувачем витрати на проведення експертизи до витрат на здійснення виконавчого провадження, так як це фактично було додаткове авансування витрат, та не провів дії по стягненню коштів та перерахування на зазначений стягувачем банківський рахунок, що є суттєвим порушенням прав стягувача у виконавчому провадженні, постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню.

Вимоги заявника про визнання неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження не підлягають задоволенню, оскільки спеціальним законом, а саме ч. 1 ст. 41 Закону, передбачено, що рішення органу виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження може бути визнане незаконним або скасоване. В даному випадку, ефективним способом відновленням прав стягувача є саме скасування оскаржуваної постанови, не визнаючи її незаконною. Тобто, механізм відновлення порушеного права повинен відповідати способу порушення права заявника.

Не підлягають задоволенню вимоги про визнання дії (бездіяльність) начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо його не реагування у порядку ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на його ім`я від 12.09.2019 року неправомірними, оскільки письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи, встановлено, що скарга ОСОБА_1 від 12.09.2019 року була розглянута начальником відділу в межах компетенції 16.09.2019 року, за результатами якої було прийнято рішення про відмову в її задоволенні. Факт відмови в задоволенні скарги стягувача не можна вважати, що з боку начальника відділу мало місце нереагування на його скаргу в порядку ч. 3 ст. 74 Закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-82, 131, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Чорного Володимира Вікторовича, начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гоція Богдана Ігоровича, боржник: ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №51944262 від 022.09.2019, винесену державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Чорним Володимиром Вікторовичем щодо виконання виконавчого листа №761/39097/15-ц.

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Повний текст складений 14.08.2020.

Суддя :