ПОСТАНОВА

Іменем України

11 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 760/7788/18

провадження № 22-ц/4809/401/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Черненка В. В.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Український інститут експертизи сортів рослин,

особа, яка не брала участі у справі, але оскаржила рішення суду - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Мирошніченко Д. В.) від 21 листопада 2019 року та апеляційну скаргу Українського інституту експертизи сортів рослин на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Мирошніченко Д. В.) від 21 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2018 року представник ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Філатова Тетяна Миколаївна, звернулася з позовом до Українського інституту експертизи сортів рослин (далі - УІЕСР) у якому просила суд про таке:

1.Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення його;

2.визнати наказ УІЕСР від 23 січня 2018 року № 02-ОС «Про звільнення» незаконним та скасувати його;

3.поновити з 24 січня 2018 року ОСОБА_1 на роботі на посаді ученого секретаря і допустити в цій частині рішення до негайного виконання;

4.стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 січня 2018 року по час ухвалення рішення суду;

5.стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала в УІЕСР на посаді ученого секретаря з 02 квітня 2010 року по 23 січня 2018 року. Наказом директора УІЕСР від 23 січня 2018 року № 02-ОС до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП Україниу зв`язку з вчиненням дій, що дають підстави для втрати довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу. Підставою для застосування вказаного стягнення став звіт від 22 січня 2018 року ОСОБА_3 особи, що є відповідальним за реалізацію Антикорупційної програми УІЕСР та його філій про проведення перевірки на предмет дотримання Антикорупційної програми в УІЕСР.

Позивачка оспорює правомірність її звільнення з роботи з огляду на те, що серед посадових обов`язків ученого секретаря УІЕСР відсутні обов`язки із безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, що виключає застосування відносно неї при звільненні норми п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

В додаток до цього вона являлася членом первинної професійної спілки «Профспілкова організація сортовипробувачів» у зв`язку з чим розірвати трудовий договір з підстав, визначених п. 2, ч. 1 ст. 41 КЗпП, можна було за умови наявності попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Однак, цієї умови відповідач не дотримався. На засідання профспілкового органу по розгляду питання про можливе її звільнення з роботи вона запрошена не була.

Крім того, з 2002 року ОСОБА_1 має інвалідність. З 23 січня 2018 року вона була тимчасової непрацездатною, а отже її звільнення відбулося з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Через незаконне звільнення вона зазнала моральних страждань, позбулася можливості власною працею забезпечувати своє існування.

Позов про поновлення на роботі вона пред`явила з пропуском встановленого строку так, як це потребувало відповідної підготовки та отримання доказів, які на її запити відповідач своєчасно не надав.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Олександрівського районного суду від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд ухвалив поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду з позовом. визнати незаконним та скасувати наказ директора Українського інституту експертизи сортів рослин від 23 січня 2018 № 02-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу», поновити ОСОБА_1 в УІЕСР на посаді ученого секретаря з 24 січня 2018 року, стягнуто з УІЕСР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 січня 2018 по 21 листопада 2019 у сумі 366876,32 грн, а також в якості відшкодування завданої моральної шкоди 2000,00 грн. Також суд здійснив розподіл судових витрат між учасниками справи.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що виконання операцій, пов`язаних з обслуговуванням цінностей, а саме: організації видання, забезпечення друку і розповсюдження науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин», становило основний зміст трудових обов`язків ученого секретаря УІЕСР ОСОБА_1 і мало підзвітний характер. При цьому вона вчинила протиправне приховування важливої інформації від керівництва та неправомірну вказівку підлеглому, що привело до поширення неправдивої інформації у накладі виданого УІЕСР журналу, потребує додаткових витрат на усунення та дає підстави для втрати з боку власника або уповноваженого ним органу довіри до працівника. Однак, відповідач розірвав трудовий договір з позивачкою із порушенням гарантій прав працівника, визначених ст. 43 КЗпП України, оскільки надана органом профспілки згода на звільнення позивачки, членом якої вона була, здобута з порушенням процедур. Крім того, всупереч імперативній нормі ч. 3 ст. 40 КЗпП України відповідач розірвав трудовий договір з позивачкою у період її тимчасової непрацездатності. Суд вважав, що виявлені ним порушення з боку відповідача є підставою для визнання незаконними та скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на посаді ученого секретаря УІЕСР зі стягненням на її користь компенсації за весь період вимушеного прогулу. Суд також погодився з доводами працівника про спричинення їй діями роботодавця моральної шкоди, але вважав, що пропорційний розмір відшкодування становить 2000 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

?ОСОБА_2 , директор УІЕСР, який не брав участі у справі, подав до суду апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Він стверджує, що суд визнав незаконним і скасував виданий ним, як керівником установи, наказ про звільнення позивачки з роботи, а тому, відповідно до ст. 237 КЗпП України, на нього може бути покладено відповідальність за завдану інституту шкоду від незаконного звільнення працівника. Він також стверджує про порушення місцевим судом норм права, незаконність та необґрунтованість рішення. Зокрема, зазначив, що позивачка звернулася до суду з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, але суд безпідставно поновив їй цей строк за відсутності поважних причин пропуску. Щодо рішення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, зазначає, що суд не врахував того, що розгляд справи тривав понад рік не з вини відповідача. Він вважає передчасним та хибним висновок суду про звільнення позивачки без отримання у встановленому порядку попередньої згоди профспілкової організації. І наостанок, він вважає, що суд дав неправильну оцінку листку непрацездатності позивачки так, як у день звільнення вона була на робочому місці.

?Український інститут експертизи сортів рослин також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку УІЕСР суд першої інстанції правильно встановив факт пропуску позивачкою встановленого законом місячного строку для звернення до суду з позовом, але поновляючи позивачці це строк суд не навів обґрунтованих мотивів. Стягуючи з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд не взяв до уваги, що тривалість розгляду справи понад один рік сталася з вини позивачки. Висновок суду про звільнення позивачки без належної згоди профспілкової організації не відповідає дійсності, при дослідженні цього питання суд допустив процесуальні порушення і необґрунтовано відмовив відповідачу у витребуванні доказів. Хибним являється висновок суду про звільнення позивачки у період тимчасової непрацездатності так, як лисок непрацездатності, який суд прийняв в якості доказів, має суттєві недоліки та не може вважатися належним і допустимим доказом. Крім того, суд допустив і інші процесуальні порушення, зокрема, він ухвалив розглядати справу у спрощеному провадженні, а згодомперейшов до розгляду в загальному позовному проваджені всупереч ч. 7 ст. 277 ЦПК України.

?Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року відмовлено Первинній професійній спілці «Профспілкова організація сортовипробувачів» у прийнятті апеляційної скарги на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського Інституту експертизи сортів рослин про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування його та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, та повернути її апелянту.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

17 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Філатової Т. М. на апеляційну скаргу УІЕСР у якому викладено клопотання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві вказано, що позивач пропустила строк звернення до суду з об`єктивних причин, зокрема через ненадання відповідачем необхідних для пред`явлення позову доказів, витребуваних у нього адвокатом позивача. Щодо тривалості розгляду справи, то представник позивачки заперечила вини сторони позивача у цьому. Не погоджується позивачка і з іншими доводами апеляційної скарги, посилаючись на правильність оцінки доказів, яку надав суд першої інстанції у мотивованій частині свого рішення.

Позивачка відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подала, а звернулася до суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою з тих підстав, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи та (або) обов`язки директора УІЕСР, яким являється ОСОБА_2 .

Відповідач надіслав на адресу суду письмові пояснення на відзив позивача, що по суті є відповіддю на відзив, щодо пропуску місячного строку звернення до суду у яких акцентується увага на твердженні відповідача про відсутність поважних причин пропуску встановленого ст. 233 КЗпП України, а ті обставини на які посилалася позивачка та які прийняв до уваги суд, поважними не являються.

Стислий зміст позицій учасників справи, які висловлені в судовому засіданні

Представник УІЕСР - адвокат Лебединська Н. С. підтримала подану нею апеляційну скаргу та погодилася з доводами і вимогами апеляційної скарги директора УІЕСР Мельника С. І.

ОСОБА_2 підтримав свою апеляційну скаргу, а його представник - адвокат Лебединський Г. І. додатково, крім скасування рішення суду першої інстанції, просив залишити позовну заяву без розгляду з тих підстав, що вона подана від імені позивачки особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Позивачка ОСОБА_1 особисто в судове засідання не з`явилася, а її представнику - адвокат Філотова Т. М. вимоги апеляційних скарг заперечила, надала усні пояснення щодо них.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

З 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 працювала в УІЕСР, а з 02 квітня 2010 року займала посаду ученого секретаря УІЕСР.

Згідно атестаційного листка від 28 липня 2015 року ОСОБА_1 відповідає займаній посаді учений секретар та їй рекомендовано збільшити кількість публікацій, завершити докторську дисертацію.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.5 посадової інструкції від 24 лютого 2014 року, учений секретар УІЕСР відповідає за виконання фундаментальних і прикладних досліджень та розробок, здійснює контроль за розробкою планів робіт та звітністю, здійснює ведення документації, відповідає за організацію засідань Вченої ради; звільняється з посади відповідно до чинного законодавства директором УІЕСР.

Відповідно до п. 2.1 посадової інструкції, учений секретар зобов`язаний, зокрема:

- здійснювати науково-організаційну роботу з підготовки і виконання прикладних науково-дослідних робіт з науково-технічної експертизи сортів рослин (Статут УІЕСР);

- координувати видання науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин».

Відповідно до п. 4.1 посадової інструкції, учений секретар повинен знати, зокрема, діючі положення щодо захисту авторських прав; правові і організаційні питання щодо оформлення договірних відносин при спільному виконанні робіт з іншими установами, організаціями і підприємствами; методи організації праці науковців і керування науковими дослідженнями і розробками.

Наказом УІЕСР № 38-ОД від 17 лютого 2017 року «Про розподіл посадових обов`язків між керівництвом Українського інституту експертизи сортів рослин», визначені посадові обов`язки директора Інституту, його заступників та ученого секретаря. Так, відповідно до вказаного наказу, учений секретар ОСОБА_1 очолює підготовку пропозиції до тематичного плану наукових досліджень Інституту, а також здійснює координацію тематичного плану науково-дослідних робіт, виконуваних структурними підрозділами Інституту; забезпечує координацію розробки основних напрямів роботи Інституту, планів і програм його діяльності, поліпшення організації праці й керування; координує роботу відповідного структурного підрозділу щодо організації видання, забезпечення друку та розповсюдження науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин», бюлетеня «Охорона прав на сорти рослин»; готує пропозиції до планів друку на поточний рік, забезпечує рецензування матеріалів, які друкуються, а також організовує проведення наукових конференцій, нарад, семінарів, круглих столів згідно затверджених планів; займається веденням веб-сайту науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин» та науковометричних баз даних.

У журналі «Plant Varieties Studying and Protection» ІНФОРМАЦІЯ_3 року опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_4», авторами якої зазначено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з договором № 06/03 від 06 березні 2017, укладеним між УІЕСР (замовником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (виконавцем), виконавець зобов`язався надати послуги щодо виготовлення та поставки друкованої продукції згідно Специфікації, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити вказані послуги, в тому числі науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти ослин» НОМЕР_1, 2017 колір до 10, сторінок кількістю сторінок/кількість примірників/формату 100/100/А4 по ціні 58,50 грн. за одиницю без ПДВ, загальною вартістю 5850 грн. без ПДВ.

Відповідно до протоколу № 9 засідання Вченої ради УІЕСР від 23.11.2017 на засіданні розглянуті питання про розгляд та схвалення до друку Том 13 (4) 2017 науково-практичного журналу «Plant Varieties Studying and Protection» (Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин) та інші. На засіданні була присутня ОСОБА_1 , що підтверджується явочним аркушем та виступала з даного питання, яка доповіла про готовність схвалення до друку вказаного тому журналу; питання були відсутні, а тому одноголосно схвалено до друку том 13 (4) 2017 вказаного журналу. Зміст журналу включав статтю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 Перехресна стійкість клітинних ліній та рослин-регенерантів тритикале озимого проти абіотичних стресових чинників.

Актом № 4 приймання-передачі наданих послуг від 22 грудня 2017 року підтверджено, що ФОП ОСОБА_7 як виконавець передав, а УІЕСР як замовник прийняв науково-практичний журнал «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин» Т.13, НОМЕР_2 2017 колір до 10 сторінок кількістю сторінок/кількість примірників/формату 100/100/А4 по ціні 58,50 грн. за одиницю без ПДВ, загальною вартістю 5850 грн. без ПДВ та аналогічний журнал кількістю сторінок/кількість примірників/формату 100/50/А4 по ціні 58,50 грн. за одиницю без ПДВ, загальною вартістю 2925 грн. без ПДВ, всього на суму 8775 грн. без ПДВ.

12 січня 2018 року на адресу УІЕСР надійшло звернення провідного наукового співробітника Інституту фізіології рослин і генетики НААН України, доктора біологічних наук ОСОБА_9 щодо надання пояснень, яким чином співавтором вищевказаної статті стала ОСОБА_10 , оскільки дана особа не приймала жодної участі ні в отриманні експериментальних даних, ні в їх обговоренні і написанні статті; хто давав відповідне розпорядження без відома і згоди дійсних авторів та яке відношення до цього має відповідальний секретар редакції.

Відповідно до звіту про проведення перевірки від 22 січня 2018 року, проведеної завідуючим відділу правового забезпечення та розробки законодавства у сфері охорони прав на сорти рослин, особою відповідальною за реалізацію Антикорупційної програми УІЕСР та його філій ОСОБА_3 , встановлено приховування ученим секретарем УІЕСР, відповідальним секретарем редакційної колегії журналу ОСОБА_1 та технічним редактором журналу ОСОБА_11 інформації про факт попередньої публікації статті (ІНФОРМАЦІЯ_4) від керівництва та членів Вченої ради УІЕСР; надання ОСОБА_1 незаконної вказівки щодо виконання дій в інтересах третьої особи - завідувача відділу УІЕСР ОСОБА_10 , а саме: включення ОСОБА_10 до складу співавторів наукової публікації беж жодних на те підстав; приховування ОСОБА_1 інформації про безпідставне включення ОСОБА_10 до складу співавторів наукової публікації від керівництва та членів Вченої ради УІЕСР. Наслідком таких дій стало грубе порушення авторських прав ОСОБА_12 та ОСОБА_9 на згадану наукову публікацію, а також нанесення суттєвої репутаційної шкоди редакційній колегії журналу та УІЕСР як органу, що забезпечує верстку та публікацію журналу. Крім того, Інститут нестиме витрати на опублікування в журналі інформації про спростування раніше опублікованого складу співавторів статті. У зв`язку з цим запропоновано, зокрема, застосувати дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 , зобов`язати завідувача сектором редакційно-видавничої діяльності відділу науково-технічної інформації ( ОСОБА_13 ): забезпечити публікацію у наступному номері журналу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » інформаційного повідомлення про те, що склад співавторів статті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_4, опублікованої в номері НОМЕР_3, слід читати як: « ОСОБА_4 , ОСОБА_5 »; у місячний термін розробити та подати на погодження Порядок роботи редакційної колегії журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин».

22 січня 2018 року у ОСОБА_1 відібрали пояснення щодо виявлених у ході перевірки обставин.

22 січня 2018 ОСОБА_1 подала шеф-редактору науково-практичного журналу « Plant Varieties Studying and Protection » ОСОБА_2 інформацію щодо виявлення фактів академічної недоброчесності (автоплагіату) під час подання редакції матеріалів з боку авторів статті «ІНФОРМАЦІЯ_5» кандидата біологічних наук ОСОБА_12 та доктора біологічних наук ОСОБА_9 . Відповідальний автор статті ОСОБА_12 офіційно підтвердив, що стаття вже публікувалась і була свідомо подана до розгляду повторно. Просила ініціювати процедуру ретракції (відкликання) статті у зв`язку з виявленими фактами автоплагіату .

23 січня 2018 року наказом директора УІЕСР за № 02-ОС ученого секретаря ОСОБА_1 звільнено з посади з 23 січня 2018 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку з вчиненням дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу).

Відповідно до журналу обліку та видачі трудових книжок, ОСОБА_1 отримала її 14 березня 2018 року.

На час звільнення з роботи ОСОБА_1 була членом Первинної професійної спілки «Профспілкова організація сортовипробувачів».

Крім того, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатна в період 23 січня 2018 року по 31 січня 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДІ № 382542, виданий КНП «ЦПМСД Дарницького району», згідно з яким ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини

23 січня 2018 року Первинна професійна спілка «Профспілкова організація сортовипробувачів» розглянула на своєму засіданні в присутності ОСОБА_1. звернення УІЕСР про звільнення ОСОБА_1 з посади ученого секретаря у зв`язку вчиненням дій, що дають підстави для втрати довір`я до неї з боку власника (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України) та ухвалила рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з цих підстав.

Ця обставина підтверджується засіданням Профспілкового комітету № 1 від 23 січня 2018 року (т. 6 с. 111 - 115), листом № 2 від 23 січня 2018 року (т. 2 с. 253).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За змістом ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.. 21 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом випадках передбачених ст.. 40 КЗпП України.

Крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України).

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз`яснено в абзаці другому п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпПпро строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі позивачки, звільненої за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання щодо віднесення її за посадою до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд дослідив наявні у справі докази та з`ясував, що виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей (організації видання, забезпечення друку і розповсюдження науково-практичного журналу «Сортовивчення та охорона прав на сорти рослин») становить зміст трудових обов`язків позивача і носить підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і розповсюдженням накладу журналу.

Суд першої інстанції на підставі досліджених ним доказів встановив, що відповідачка, всупереч покладених на неї трудових обов`язків, вчинила ряд винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу.

Позивачка в позовній заяві заперечувала віднесення її відповідачем до кола суб`єктів, які можуть бути звільнені з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, проте з протилежним висновком суду першої інстанції погодилася і рішення суду не оскаржувала. Не оскаржувала вона і наступний висновок суду про порушення трудових обов`язків, які потягли втрату до неї довіри.

Відповідач, який подав апеляційну скаргу, правильність висновків суду в цій частині теж не оспорював.

Не заперечує проти таких висновків суду і директор УІЕСР ОСОБА_2. у своїй апеляційній скарзі.

Діючи в межах, встановлених ст. 367 ЦПК України, враховуючи зміст доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність встановлення судом першої обставин справи та висновків, які ніким не оспорюються.

Поряд з цим суд першої інстанції вважав, що при розірванні трудового договору з позивачкою відповідач порушив додаткові гарантії працівника, встановлені трудовим законодавством.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Згідно з приписами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Суд першої інстанції встановив, що на звернення УІЕСР про надання згоди на звільнення з роботи ученого секретаря ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, Первинна професійна спілка «Профспілкова організація сортовипробувачів», членом якої на час звільнення являлася позивачка, своїм листом від 23 січня 2018 року № 2 повідомила відповідача про те, що на засіданні 23 січня 2018 року прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади ученого секретаря УІЕСР.

Однак, суд вважав, що таке рішення виборного органу первинної профспілкової організації прийнято з порушенням встановленого порядку та з порушенням права ОСОБА_1 бути присутньою при його обговоренні та вирішенні, що передбачено ст. 43 КЗпП України.

Суд вважав встановленим, що позивачка не була запрошена для розгляду подання УІЕСР, а сам розгляд профспілковим органом цього питання відбувся у відсутність позивачки чи її представника та без письмової на те згоди.

Проте такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права, а сам висновок ґрунтується на припущеннях.

Так, суд першої інстанції, всупереч принципу змагальності сторін, нехтуючи своїм обов`язком сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України (ст. 12 цього Кодексу), безпідставно відмовив в задоволенні обґрунтованого клопотання представника відповідача про витребування письмового доказу - протоколу засідання виборного органу Первинної професійної спілки «Профспілкова організація сортовипробувачів».

Суд апеляційної інстанції постановив ухвалу від 24 червня 2020 року, якою таке клопотання відповідача задовольнив.

На підставі отриманого доказу, апеляційний суд встановив, що позивачка фактично була присутньою під час розгляду профспілковим органом подання УІЕСР про її звільнення і їй неодноразово надавалася можливість надати свої пояснення.

Заперечення представника позивачки проти змісту протоколу не підтверджені доказами, а достовірність викладеної у ньому інформації не спростована.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що згода Первинної професійної спілки «Профспілкова організація сортовипробувачів» на звільнення ученого секретаря ОСОБА_1 здобута з порушенням порядку, встановленого законом, і є недопустимим доказом ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин справи внаслідок порушення норм процесуального права.

Щодо питання звільнення позивачки в період її непрацездатності, то суд першої інстанції на підставі належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів встановив, що хоча 23 січня 2018 року ОСОБА_1 і перебувала на робочому місця, проте вона була непрацездатна і ця обставина підтверджена листком непрацездатності серія АДІ № 382542, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Центр медико-санітарної допомоги Дарницького району м. Києва», згідно з яким вона звільнена від роботи у зв`язку з непрацездатністю з 23 по 31 січня 2018 року.

Листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи на такий випадок.

У пунктах 1.1. та 1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян. Затвердженої наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року № 455, зазначено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16 - 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 Інструкції.

Відповідач не надав доказів щодо необґрунтованої видачі позивач листка непрацездатності чи його недійсності. Недоліки в його оформлені можуть бути усунуті й не викликають сумніву в достовірності викладених у ньому даних.

Правильно встановивши, що всупереч імперативній нормі ч. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір з позивачкою було розірвано у період її непрацездатності, суд дійшов обґрунтованого висновку про незаконність її звільнення, що спричинило порушення трудових прав позивачки, які є об`єктом судового захисту.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вирішуючи питання про дотримання позивачкою строку звернення до районного суду з заявою про вирішення трудового спору у справі про звільнення, суд першої інстанції правильно вказав, що згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України такий строк становить один місяць і обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Суд правильно встановив, що 23 січня 2018 року позивачка відмовилася від отримання копії наказу про її звільнення, що підтверджується відповідним актом, який міститься у матеріалах справи, а з позовом до суду звернулася 26 березня 2018 року, тобто з пропуском встановленого ст.. 233 КЗпП України строку.

Позивачка в позовній заяві сама визнавала факт пропуску нею строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, проте просила суд поновити його, посилаючись на поважність пропуску, а саме: її строкова непрацездатність у зв`язку з хворобою, необхідність збирання доказів для підготовки позову та відмову відповідача у наданні документів на запит адвоката позивачки, що підтверджується матеріалами справи, що спонукало позивачку звернутися до суду про забезпечення доказів до пред`явлення позову.

Суд першої інстанції врахував ці обставини й обґрунтовано вважав, що позивачка не втрачала інтересу до цієї справи, але зверненню до суду з обґрунтованою позовною заявою в законодавчо стислий строк вона не могла з незалежних від неї об`єктивних причин і пропустила його, а тому суд правильно визнав причини пропуску строку поважними.

Доводи апеляційних скарг в цій частині, які зводяться до того, що позивачка була відразу обізнана про своє звільнення, зверталася у різноманітні інстанції з цього питання, але не до суду, не спростовують правильність висновку місцевого суду.

Згідно ч. ч. 2 і 3 ст. 235 КЗпП Українипри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, незаконно звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції визначив середній заробіток позивачки відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Доводи апеляційних скарг, які зводяться до того, що розгляд справи тривав більше одного року з вини позивачки не заслуговують на увагу так, як суд не встановив жодного випадку зловживання позивачкою своїми процесуальними правами, які б могли вплинути на тривалість розгляду (затягування справи).

У зв`язку з цим твердження відповідача та ОСОБА_2 , що суд невірно визначив період, за який підлягає стягненню середній заробіток, є безпідставними.

Відповідно до ст. 237 1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 1 КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Встановивши, що позивачка протиправно була позбавлена роботи та можливості отримувати заробіток, що викликало вимушені зміни у її житті та потребувало від нього додаткових зусиль для свого забезпечення, завдало їй душевного болю, суд дійшов правильного висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в грошовій формі шляхом одноразової виплати. При визначенні розміру грошової компенсації, суд керувався принципами розумності та справедливості.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційних скарг УІЕСР та ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками суду щодо їх оцінки.

Місцевий суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Вимоги представника ОСОБА_2 - адвоката Лебединського Г. І. про залишення позовної заяви без розгляду, які викладені у заяві 11 серпня 2020 року, подані за межами строку, встановленого ч. 1 ст. 364 ЦПК України, а тому підлягає залишенню без розгляду.

Апеляційний суд відхиляє клопотання представника позивачки про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 так, як останній обґрунтовано, з посиланням на норму ст. 237 КЗпП України, вказував на те, що підставою звільнення позивачки з роботи був виданий ним наказ, а визнання його судом незаконним та покладення на УІЕСР обов`язку матеріального відшкодування на користь позивачки спричинить збитки для установи і може бути підставою для покладення відповідальності на нього.

Отже, оскільки суд першої інстанції визнав факт розірвання трудового договору між УІЕСР і ОСОБА_1 незаконним, задовольнив позов, то відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України у ОСОБА_2 виникло право на апеляційне оскарження рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 й апеляційної скарги Український інститут експертизи сортів рослин залишити без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 21 серпня 2020 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. М. Єгорова

В. В. Черненко