ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6048/20 Справа № 201/4115/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Держави України про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах Заїченко проти України та Заїченко проти України №2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 Україна про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2», позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року йому відмовлено у задоволенні вимог про встановлення факту неавтентичності зроблених Міністерством юстиції України офіційних перекладів на державну мову рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» і «Заїченко поти України № 2». Позивач стверджує, що неавтентичність обох первинних перекладів вказаних рішень ЄСПЛ на державну мову визнано представником відповідача у вересні 2018 року, шляхом часткового виправлення обох перекладів (оприлюдненням нових версій перекладів, в яких з`явилися відсутні раніше виноски). При цьому представник відповідача інші, не менш суттєві невідповідності своїх перекладів рішень ЄСПЛ оригіналам не виправив. Це стосується, якщо не звертати уваги на дрібниці таких важливих для правосуддя фрагментів, як переклад на українську мову вислову параграфу 11 рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року»; слова «гнидою» у п. 7, назви суду «Апеляційним судом Дніпропетровської області» у параграфі 35, вислову параграфу 112 «...у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти» у рішенні ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2».

Вказані спотворення відповідачем і його представником джерела права є суттєвими для кожного суб`єкта права, який опинився або може опинитися на території відповідача, але особливо для позивача, хоча б тому, що вказаними рішеннями ЄСПЛ вирішені численні правові питання відносин між сторонами у даній справі, включно з тими, що потребують вжиття заходів індивідуального характеру (наприклад, повного виконання рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року в частині виплати боргу, що утворився за результатом невиконання судового рішення, та пені). Нав`язуючи власний вислів «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року» як позицію ЄСПЛ стосовно рішення ВСУ, представник відповідача забезпечує у будь-якої незаінтересованої особи враження, більше того - стійке переконання, що рішення ВСУ та/або ЄСПЛ готують і редактують не грамотні особи, оскільки принципово неможливо одночасно залишити без змін і змінити будь-який об`єкт, включно з рішеннями судів. При всьому скепсисі позивача до вказаних судових установ, формування відповідачем такого ставлення до них позивач вважає недоречним, а в даному конкретному випадку безпідставним. Інші зазначені вище спотворення, на думку позивач, є не менш суттєвими для руйнування правового порядку у державі та прав безпосередньо позивача.

Вважає вказане порушуючим його права та охоронювані законом інтереси, оскільки не вірний переклад і тлумачення вказаних рішень позначаються на їх виконанні і створюють перешкоди для реалізації його прав. Отже позивач вважає, що порушені його права. Звернення до інших інстанцій ні до чого не призвели, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено. Просив визнати та захистити його права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів вказаних рішень ЄСПЛ, задовольнити позов в повному обсязі (а.с. 2).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 127-131).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити (а.с. 137).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що офіційні переклади рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02 та від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» заява № 45787/09 на державну мову є не аутентичними. В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 посилався на те, що в Офіційному віснику України, на офіційних сайтах Міністерства юстиції України, Верховної ради України та інших центральних органів влади України оприлюднені тексти офіційних перекладів на державну мову двох рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» і від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Ці тексти мають суттєві розбіжності з оригінальними текстами указаних рішень, зокрема в обох текстах перекладів відсутні примітки, які наявні в оригіналах. Переклади спотворюють фактичний і правовий зміст рішень, а іноді і знищують сенс думки ЄСПЛ, викладеної у рішенні. Наприклад у параграфі 11 рішення від 22 листопада 2007 року ЄСПЛ зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». У офіційному перекладі «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». З таким перекладом заявник не погоджується та вважає, що аутентичним був би такий переклад «… Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року». Спотворення фактичного і правового змісту рішення ЄСПЛ, як джерела права, негативно впливає на права заявника, зокрема на повне виконання указаних рішень згідно з їх оригінальними текстами, яке наразі ускладнене.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що офіційні переклади рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02 та від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» заява № 45787/09 на державну мову є не аутентичними відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з вказаним рішенням і подав на нього апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року вказана апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року - залишено без змін. Отже рішення суду набрало законної сили.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до цього ж суду вже з позовом до Держави Україна про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2», в якій стверджує, що остаточним рішенням від 27 лютого 2019 року у справі № 201/6182/18 Дніпровський апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги встановлення факту неавтентичності зроблених Мінюстом України офіційних перекладів на державну мову рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України № 2» і залишив без змін рішення Жовтневого районного суду від 27 вересня 2018 року. Підставами такої відмови у рішеннях вказана відсутність можливості складів судів читати оригінальні тексти вказаних рішень ЄСПЛ, які складені англійською мовою, та відсутність клопотання заявника про лінгвістичну експертизу. При цьому з відсутності застосування судами вимоги ч. 4 ст. 18 Закону України «Про порядок виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» про застосування судами оригіналу рішення ЄСПЛ при наявності розбіжностей між ним та перекладом начебто прямо слідує, що й державною мовою суди володіють недостатньо досконало.

Як стверджує позивач, неавтентичність обох первинних перекладів вказаних рішень ЄСПЛ на державну мову визнана представником відповідача у вересні 2018 року, шляхом часткового виправлення обох перекладів (оприлюдненням нових версій перекладів, в яких з`явилися відсутні раніше виноски). При цьому представник відповідача інші, не менш суттєві невідповідності своїх перекладів рішень ЄСПЛ оригіналам не виправив.

Це стосується, якщо не звертати уваги на дрібниці таких важливих для правосуддя фрагментів, як переклад на українську мову вислову параграфу 11 рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року»; слова «гнидою» у п. 7, назви суду «Апеляційним судом Дніпропетровської області» у параграфі 35, вислову параграфу 112 «...у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти» у рішенні ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2».

Вказані спотворення відповідачем і його представником джерела права є суттєвими для кожного суб`єкта права, який опинився або може опинитися на території відповідача, але особливо для позивача, хоча б тому, що вказаними рішеннями ЄСПЛ вирішені численні правові питання відносин між сторонами у даній справі, включно з тими, що потребують вжиття заходів індивідуального характеру (наприклад, повного виконання рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року в частині виплати боргу, що утворився за результатом невиконання судового рішення, та пені). Нав`язуючи власний вислів «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року» як позицію ЄСПЛ стосовно рішення ВСУ, представник відповідача забезпечує у будь-якої незаінтересованої особи враження, що рішення ВСУ та/або ЄСПЛ готують і редактують не грамотні особи, оскільки принципово неможливо одночасно залишити без змін і змінити будь-який об`єкт, включно з рішеннями судів. При всьому скепсисі позивача до вказаних судових установ, формування відповідачем такого ставлення до них позивач вважає недоречним, а в даному конкретному випадку безпідставним. Інші зазначені вище спотворення є не менш суттєвими для руйнування правового порядку у державі та прав безпосередньо позивача.

Судом 1 інстанції також встановлено, що 22 листопада 2007 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «Заїченко проти України». Рішення набуло статусу остаточного 31 березня 2008 року. Заявник в позові посилається на те, що в оригіналі указаного рішення зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». В офіційному перекладі указаний фрагмент викладений наступним чином «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». А на думку заявника аутентичним був би переклад «Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року».

Також 26 лютого 2015 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Заїченко проти України № 2», яке набуло статусу остаточного 06 липня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Порядок виконання рішень Європейського суду з прав людини регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 указаного Закону з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів рішень Європейського суду українською мовою. Автентичність перекладу повних текстів Рішень засвідчується Органом представництва.

Стаття 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді та координацію виконання його рішень.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді, покладено на Міністерство юстиції України в особі Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Автентичний переклад рішень Європейського суду здійснюється відповідно до Порядку засвідчення автентичності перекладів рішень Європейського суду з прав людини українською мовою затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 08 серпня 2014 року №1310/5. Текст автентичного перекладу зшивається з копією тексту, з якого було здійснено переклад та засвідчується підписом Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме, позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення створення чи розповсюдження інформації (правдивої чи неправдивої), порушення його прав в порядку виконання набравшого законної сили рішення суду, а його посилання на порушення прав через начебто неавтентичність офіційних текстів рішень судів не відповідають дійсності.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що оскаржуване рішення ухвалене не повноважним судом, то такі доводи є безпідставними та в силу положень ст. ст. 76, 81 ЦПК України належними та допустими доказами не доведені.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду, та зводяться до особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: