КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8752/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Житомирській області, про визнання права власності на транспортний засіб, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль «Mazda CX-5» VIN № НОМЕР_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 листопада 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується придбати легковий автомобіль «Mazda CX-5» VIN № НОМЕР_1 вартістю 7 050 доларів США, сплатити всі платежі, здійснити електронне декларування транспортного засобу, отримати свідоцтво про реєстрації транспортного засобу на ім`я позивача, зареєструвати автомобіль в підрозділі МВС України на ім`я позивача, виконати ряд дій щодо технічного та іншого обслуговування та ремонту автомобіля. Цього ж дня позивач передав відповідачу на виконання вказаного договору доручення 7 050 доларів США та 93 000 грн. для сплати платежів за митне оформлення автомобілю, на підтвердження чого відповідачем надана розписка.

Вказував, що 23.02.2018 року Державною митною службою України Одеською митницею ДФС було видано посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та здійснене електронне декларування автомобіля «Mazda CX-5» на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, від імені відповідача було сплачено на рахунок Одеської митниці ДФС в рахунок митного платежу 89 722 грн., що суперечить договору доручення, згідно якого платником вказаного платежу мав бути позивач.

На підставі викладеного, позивач вважав, що відповідач ухилився від виконання договору доручення, оформив всі документи на своє ім`я та відмовляється ставити спірний транспортний засіб на облік, що унеможливлює подальше користування ним позивачем.

09 квітня 2019 року представником третьої особи було подано пояснення, з яких вбачається, що реєстрація транспортних засобів здійснюється за виключним переліком документів, що зазначені в постанові Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за №1388. Згідно з п. 8 вказаної постанови державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником і документів, що посвідчують їх особу та підтверджують повноваження представника, а для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність.

Зазначав, що договір доручення від 17.11.2017 року, копія якого міститься в матеріалах справи, на думку третьої особи є сумнівною, оскільки на підставі цього договору не була видана нотаріально посвідчена довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, а тому відповідач не мав можливості належним чином виконати свої зобов`язання за вказаним договором доручення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови, якою позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не вірно застосовано ст.1011 ЦК України та взагалі не застосовано ст.208 ЦК України, ч.3 ст.237 ЦК України, ст.244 ЦК України та ч.ч.1 ст.245 ЦК України.

Також апелянтом зазначено, що судом порушено ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки у судовому засіданні 25 лютого 2019 року представником відповідача було подано нотаріально посвідчену заяву від відповідача, в якій він визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову, проте судом в оскаржуваному рішенні не зазначено підстав відмови у прийнятті такої заяви та не зазначено яким чином визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції не було застосовано ст.8 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.129 Конституції України, а оскаржуване рішення не відповідає практиці Європейського Суду з прав людини.

26 червня 2020 року ОСОБА_3 подав до апеляційного суду заяву про визнання апеляційної скарги, в якій зазначає, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року підлягає скасуванню у зв`язку з незаконністю і необґрунтованістю, та просить розглядати справу за його відсутності.

Регіональний сервісний центр МВС в Житомирській області подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року без змін. Зазначає, що на їх думку спір має штучний характер, так як позов подано за відсутності предмету спору, оскільки право власності ніхто не оспорює.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що порядком реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів на території України передбачено можливість реєстрації транспортних засобів за особою його представником на підставі нотаріально посвідченої довіреності, проте такої довіреності позивачем надано не було, а договір комісії її замінити не може.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 17 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується придбати легковий автомобіль «Mazda CX-5» VIN № НОМЕР_1 вартістю 7 050 доларів США, сплатити всі митні платежі, здійснити електронне декларування транспортного засобу, отримати свідоцтво про реєстрації транспортного засобу на ім`я позивача, зареєструвати автомобіль в підрозділі МВС України та виконати ряд дій щодо технічного і іншого обслуговування та ремонту автомобіля.

Того ж дня позивач передав відповідачу на виконання вказаного договору доручення 7 050 доларів США та 93 000 гривень для сплати платежів за митне оформлення автомобілю, на підтвердження чого відповідачем надана розписка.

Згідно розписки про отримання коштів від 17.11.2017 року позивач виконав свої зобов`язання належним чином та надав грошові кошти відповідачу для здійснення дій, які зазначені в договорі доручення від 17.11.2017 року.

Встановлено, що 23 лютого 2018 року Державною митною службою України Одеською митницею ДФС було видано посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та здійснене електронне декларування автомобіля «Mazda CX-5» на ім`я ОСОБА_2 . Згідно квитанцій №21697554-1 та №21697554-2 ОСОБА_2 сплачено на рахунок Одеської митниці ДФС в рахунок митного платежу 89 722 грн.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Порядок реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів на території України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за №1388.

Згідно з п.7 вказаного Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Транспортні засоби, тимчасово ввезені на митну територію України для особистого користування більш як на 30 діб, підлягають державній реєстрації в сервісних центрах МВС на строк, визначений відповідним органом доходів і зборів. Тимчасово ввезені транспортні засоби не можуть бути розкомплектовані на запасні частини, передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

За змістом п.8 вказаного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, електронна митна декларація та видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин зареєстровані за ОСОБА_2 , а позивач не надав відповідачу належних документів, які б підтверджували його повноваження, як представника позивача та дозволяли б йому здійснити реєстрацію транспортного засобу за позивачем.

Так, відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що порядком реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів на території України передбачено можливість реєстрації транспортних засобів за особою його представником на підставі нотаріально посвідченої довіреності, однак позивач такої довіреності не надав, а договір комісії її замінити не може.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: