ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Харків

Справа №623/4565/18

Провадження №22-ц/818/2218/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Бурлака І.В.,Тичкової О.Ю.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу адвоката Савіна Олега Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року, постановлене суддею Винниченко П.П..,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна індивідуальною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна індивідуальною власністю.

В обґрунтування позову зазначала, що заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.01.2018 року по справі № 623/969/17 було розірвано шлюб, зареєстрований 11.05.1984 року. Їй на праві власності належить нежитлове приміщення - магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до трудової книжки вона постійно працювала та мала стабільний дохід. Окрім того, вона зареєстрована як фізична особа-підприємець та веде підприємницьку діяльність, пов`язану зі спірним приміщенням, яке є її індивідуальною власністю.

Просила визнати нежитлове приміщення - магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , її індивідуальною (особистою) власністю.

У лютому 2019 року відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву та відзив на позовну заяву, в яких він зазначив, що до складу спільного майна подружжя ОСОБА_3 належить не лише згаданий позивачкою магазин промислових товарів, але й два житлових будинки та автомобіль. 16.06.1990 року за договором купівлі-продажу був придбаний житловий будинок у АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_2 ), який оформлений на його ім`я, у якому вже 8 років зареєстрована і постійно мешкає позивачка. У 2009-2012 р.р. побудував на своє ім`я у АДРЕСА_4 житловий будинок, загальною площею 103,9 кв.м.

В цьому будинку з 28.08.2015 року він зареєстрований і мешкає постійно і до теперішнього часу. У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль Volkswagen Transport, білого кольору, 1996 року випуску, який був придбаний для сім`ї у 2005 році. На даний час автомобіль знаходиться у його користуванні, бо має водійське посвідчення, а ОСОБА_1 права на керування автомобілем не має. Автомобіль використовували для домашнього господарства, ремонту магазину, будинків та інших домашніх потреб. 13 листопада 2006 року на ім`я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 51,1 кв.м.

Після оформлення квартири, звернулися до Ізюмської міської ради за дозволом на переобладнання квартири під магазин промислових товарів. Отримавши усі необхідні дозволи і документи, він зробив там "Євроремонт", встановив необхідне для пошиву і ремонту одягу обладнання, що підтверджується документами, які є в наявності і знаходяться у ОСОБА_1 . Твердження ОСОБА_3 про те, що магазин вона придбала за кошти, які належать їй особисто, так як вона працювала і мала "стабільний дохід", бо була підприємцем - нічим не доведені, бо підприємцем вона стала у 2009 році, тоді коли магазин вже було придбано і облаштовано і ніхто інший, крім нього, не займався переобладнанням та ремонтом даного приміщення. Все майно, що набуте сторонами в період зареєстрованого шлюбу, а саме: два житлові будинки, промисловий магазин та автомобіль вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Між ними вже склався сталий порядок користування майном, а саме: ОСОБА_1 зареєстрована і мешкає в комфортному будинку, що розташований у АДРЕСА_6 ) та використовує сумісний магазин промислових товарів, а ОСОБА_2 зареєстрований і мешкає у будинку по АДРЕСА_7 та користується належним автомобілем.

На підставі вищевикладеного, просив виділити йому у власність будинок АДРЕСА_4 , вартістю 540500 грн і автомобіль, вартістю 81341,90 грн, всього на суму 621841,90 грн., а ОСОБА_1 виділити у власність будинок АДРЕСА_6 вартістю 305100 грн. та магазин промислових товарів, що розташований у АДРЕСА_1 , вартістю 402000 грн, всього на суму 707100 грн. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. У задоволені зустрічного позову просила відмовити.

В судовому засіданні у суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 по первісному позову підтримали позовні вимоги позивача та просили їх задовольнити, а в зустрічному позові ОСОБА_2 просили відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні у суді першої інстанції по первісному позову відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а зустрічну позовну заяву підтримали та просили її задовольнити.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року у задоволені первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на житловий будинок, загальною площею 103, 9 кв.м. на земельній ділянці 1000 кв.м. (кадастровий номер :86:010:0006), що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , та право особистої власності на автомобіль марки Volkswagen Transport, рік випуску 1996, колір білий, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , тип ТЗ, фургон малотонажний повною масою 2530 кг. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 73, 6 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та право власності на нежитлове приміщення - магазин промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, та розділити спільне нажите майно подружжя наступним чином:

- ОСОБА_2 : 1) житловий будинок загальною площею 73, 6 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) автомобіль марки Volkswagen Transport, рік випуску 1996, колір білий, реєстраційний номер № НОМЕР_1 ;3) Ѕ частину нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

- ОСОБА_1 :1) житловий будинок, загальною площею 103, 9 кв.м.,що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; 2) Ѕ частину нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на визначену вартість нежитлового приміщення, а саме магазину промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .Суд першої інстанції послався на висновок спеціаліста про оцінку майна від 30 січня 2019 року, ігноруючи висновок про оцінку майна від 03 січня 2019 року, тим самим значно завищивши вартість майна. Також зазначила, що судом першоі інстанції не було враховано, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 є більш старим та потребує косметичного ремонту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга не містить доказів порушення судом матеріального чи процесуального права. Вважає рішення районного суду є законним та обгрунтованим. Ринкова вартість спірного магазину відповідає висновку спеціаліста оцінювача ПП «Геліос». Крім того, ОСОБА_1 та її представник відмовилися від проведення повторної судової експертизи для визначення вартості вказаного нежитлового приміщення.

Відмовляючи у первісному позові ОСОБА_1 про визнання майна індивідуальною власністю суд першої інстанції виходив з того, що майно набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В зазначений частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У справі встановлено наступні обставини.

11 травня 1984 року між сторонами був зареєстрований шлюб у міському палаці одруження м. Горлівка Донецької області, актовий запис № 1052, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 16.06.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т.І., на ім`я ОСОБА_2 був придбаний цілий жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , на земельній ділянці розміром 682 кв.м., а отже набутий сторонами за час шлюбу, тому вважається сумісною власністю подружжя.

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав № 34795695 від 11.07.2012 року, реєстраційний номер: 37052210, номер запису: 13831 в книзі: 82, на підставі свідоцтва про право власності від 05.07.2012 року за ОСОБА_2 зареєстрований житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_4 , а отже набутий сторонами за час шлюбу, тому вважається сумісною власністю подружжя.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 08.02.2005 року, за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб марки Volkswagen Transport, рік випуску 1996, колір білий, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , тип ТЗ, фургон малотонажний повною масою 2530 кг, об`єм двигуна V-1896 см.куб., а отже набутий сторонами за час шлюбу, тому вважається сумісною власністю подружжя.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 6058, на ім`я ОСОБА_1 була придбана квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1 , (а.с.9), а отже набута сторонами за час шлюбу, тому вважається сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що спірне майно набуте ними за час шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю.

При вирішенні питання про поділ майна, суд повинен брати до уваги дійсну вартість кожного об`єкту, його споживчу цінність та призначення, характеристики такого майна, зокрема його неподільність/або можливість поділу, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Виходячи з приписів закону, що регулює дані питання, сторони у цивільній справі можуть домовитись щодо оцінки спірного майна, яке ділиться між ними, а у разі недосягнення між ними такої домовленості і згоди, дійсна вартість майна повинна визначатись експертизою чи у інший вставлений законом спосіб шляхом проведення оцінки фахівцем.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно висновків постанови Верховного Суду № 61-22089св18 від 18 грудня 2018 року основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 обмежившись посиланням на невідповідність звіту про оцінку майна від 30 січня 2019 року та ненадання ОСОБА_2 належних доказів, щодо відповідного внеску у придбання спірного майна, яке підлягає поділу, недосягнення сторонами згоди стосовно такої вартості та порядку поділу просила здійснити поділ, виділивши - ОСОБА_2 : 1) житловий будинок загальною площею 73, 6 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) автомобіль марки Volkswagen Transport, рік випуску 1996, колір білий, реєстраційний номер № НОМЕР_1 ;3) Ѕ частину нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .- ОСОБА_1 :1) житловий будинок, загальною площею 103, 9 кв.м.,що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; 2) Ѕ частину нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів виходить з того, що поділ приміщення магазину -промислових товарів по Ѕ кожному із подружжя, не тільки не вирішить спір, а призведе до ускладнення обставин та створення нових спорів щодо користування та розпорядження майном, та враховуючи те, що у матеріалах справи наявні докази щодо оцінки та вартості спірного майна на час розгляду справи, та те, що ОСОБА_1 просить виділити їй у власність майно, яке є більшим по вартості, ніж майно, яке просить виділити відповідачу ОСОБА_2 без сплати відповідної грошової компенсації, то колегія суддів, виходячи з фактичного перебування та порядку користування майном кожним з подружжя, що склався на час розгляду справи, погоджується з висновком суду першої інстанції та здійсненим поділом.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання за кожним із подружжя по Ѕ права власності на зазначений магазин є безпідставними.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна подружжя, позивачем ОСОБА_1 в результаті розгляду справи не доведено.

Доводи апеляційної скарги щодо оцінки вартості приміщення магазину колегія суддів відхиляє, оскільки вони є письмовими доказами у розумінні вимог ЦПК, відповідають вимогам належності, допустимості і достатності, натомість сторона відповідача своїх доказів на спростування такої вартості майна не надала, тому у суду апеляційної інстанції немає підстав не брати ці докази до уваги.

Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та поділив майно у обраний позивачем спосіб.

За таких обставин рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи по суті, але підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору, оскільки вона є інвалідом ІІ групи та відповідно до п.9.ч.2 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільняється від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України,суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Савіна Олега Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року - змінити. В частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 3322,35 гривень - скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І. В. Бурлака

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови

складено 4 вересня 2020 року