ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1416/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Черкаська районна державна лікарня ветеринарної медицини;

третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності

харчових продуктів та захисту споживачів;

особа, яка подає апеляційну скаргу: ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він в період з 1983 року по 2019 рік працював в управлінні ветеринарної медицини на різних посадах.

01 вересня 1983 року прийнятий на роботу на посаду завідуючого Сагунівською ветеринарною дільницею (згідно наказу №58 від 01.09.1983 року). 05 лютого 2003 року в зв`язку з реформуванням ветеринарної служби його переведено до Управління ветеринарної медицини в Черкаському районі. 02 вересня 2010 року його було прийнято на посаду завідуючого Сагунівською дільницею ветеринарної медицини. 01 липня 2019 року позивача звільнено у зв`язку з виходом на пенсію.

Вказує, що в період його праці з 01.09.2000 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 31.08.2002 року він не перебував у відпустці. Проте, при переведеннях його з однієї посади на іншу компенсаційні виплати за невикористану відпустку йому виплачені не були. Під час його звільнення з роботи 01 липня 2019 року він не отримав компенсацію за невикористану відпустку за вказані періоди.

На його звернення до відповідача з проханням виплатити йому вказану компенсацію ним отримано відмову, яка обґрунтована тим, що втрачено його особову справу.

Вважає таку відмову протиправною, а тому на його користь підлягає стягненню компенсація за 62 дні не використаної щорічної та додаткової відпустки.

Крім того, у зв`язку із не проведенням з ним повного розрахунку при звільненні вказує на необхідність застосувати до вказаних правовідносин статтю 117 КЗпП України та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив суд стягнути з Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини на його користь грошову компенсацію за 62 дні невикористаної щорічної та додаткової відпустки в сумі 13865,68 грн; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 року по 19.09.2019 року в сумі 15961,14 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2020 року заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову від 10 березня 2020 року, від 25 травня 2020 року, від 01 липня 2020 року повернуто.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини заборгованість по сплаті заробітної плати - компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10734,72 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2019 року по 19 вересня 2019 року 15961,14 грн, а всього стягнуто 26695,86 грн з утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, будучи переведений з 02.09.2010 року на роботу в Черкаську районну державну лікарню ветеринарної медицини, не використав за попереднім місцем роботи щорічну відпустку за період з 01.09.2000 року по 31.08.2002 року і не одержав відповідну грошову компенсацію, то до стажу роботи, що давав право на відпустки в період роботи з вересня 2010 року до 01 липня 2019 року в Черкаській районній державній лікарні ветеринарної медицини підлягав зарахуванню час, за який позивач не використав відпустки за попереднім місцем роботи, як передбачено ст. 9 Закону України «Про відпустки», а тому при звільненні 01.07.2019 року позивачу підлягала до виплати грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 01.09.2000 по 31.08.2002 року роботи за попереднім місцем, яка відповідачем не була виплачена, отже в день звільнення відповідачем не був проведений з позивачем повний розрахунок при звільненні. Однак суд зауважує, що компенсація повинна бути проведена за 48 днів щорічної основної відпустки, оскільки доказів про надання позивачу додаткової відпустки ним не надано.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.07.2019 року по 19.09.2019 року.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, просить його скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2019 року по 08 липня 2020 року, тобто по день постановлення рішення у справі в розмірі 75 394,56 грн.

Апелянт в обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 13 березня 2017 року у справі №6-259цс17 викладено правову позицію, в якій зазначено, що в разі не проведення розрахунку при звільненні стягується середній заробіток за час затримки розрахунку, в разі його не проведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення, що судом першої інстанції зроблено не було, а стягнуто середній заробіток лише по 19 вересня 2019 року.

Крім того, судом зазначено, що заяви про зміну предмету позову від 10 березня 2020 року, від 25 травня 2020 року, від 01 липня 2020 року позивачем подані після початку 24 лютого 2020 року першого судового засідання по розгляду справи по суті, тобто після спливу встановленого процесуального строку їх подання. Однак, судом не враховано, що до подання позовної заяви до суду та проведення першого судового засідання позивач позбавлений можливості визначити строк, протягом якого буде розглядатися справа судом, тому у випадку не здійснення фактичного розрахунку по виплаті заробітної плати до початку розгляду справи судом, неможливо визначити розмір середнього заробітку, який підлягатиме стягненню на час прийняття судом рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем Черкаською районною державною лікарнею ветеринарної медицини зазначено, що оскільки між ОСОБА_1 та відповідачем був наявний спір про розмір належних до виплати працівникові сум на день звільнення, а тому період за який підлягає стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02 липня 2019 року по 19 вересня 2019 року, визначений судом першої інстанції законно та правомірно, оскільки 02 липня 2019 року є наступним днем після дня звільнення ОСОБА_1 , а 19 вересня 2019 року є днем звернення позивача до суду з даними вимогами.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, перегляду рішення суду першої інстанції підлягає лише в частині вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 01 вересня 1983 року позивач був прийнятий на роботу на посаду завідуючого Сагунівською ветеринарною дільницею Черкаської медичної станції по боротьбі з хворобами тварин Черкаської області.

05 лютого 2003 року позивач звернувся із заявою про звільнення його з посади завідуючого Сагунівської ветеринарної дільниці в зв`язку з реорганізацією ветеринарної служби.

Наказом №8 від 05 лютого 2003 року у зв`язку з реформуванням ветеринарної служби позивача звільнено по переводу до Управління ветеринарної медицини в Черкаському районі (запис трудової книжки №10 від 05.02.2003 року).

Наказом №5 від 06 лютого 2003 року позивач прийнятий по переводу в Управління ветеринарної медицини в Черкаському районі на посаду спеціаліста І категорії.

01 вересня 2010 року позивач звернувся до керівника Управління ветеринарної медицини в Черкаському районі із заявою про звільнення його з роботи у зв`язку з переводом на посаду завідуючого Сагунівською ветеринарною дільницею Черкаської районної ветеринарної лікарні.

Наказом №5-к від 01 вересня 2010 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста управління ветеринарної медицини за власним бажанням з 02 вересня 2010 року в зв`язку з переходом на роботу до Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини. Згідно запису у трудовій книжці №14 від 02.09.2010 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до довідки начальника ГУ Держпродспоживслужби в Черкаській області від 25 лютого 2020 року ОСОБА_3 за період роботи в Управлінні ветеринарної медицини в Черкаському районі (з 06.02.2003 року по 02.09.2010 рік) надавались чергові відпустки за період роботи 2003 рік, 2004 рік, 2005 рік, 2006 рік, 2007 рік, 2008 рік, 2009 рік, 2010 рік. При звільненні ОСОБА_2 02 вересня 2010 року компенсація за невикористану відпустку не виплачувалась.

02 вересня 2010 року позивач прийнятий на посаду завідуючого Сагунівською дільницею ветеринарної медицини (наказ №7-к від 01.09.2010 року, запис трудової книжки №15 від 02.09.2010 року).

01 липня 2019 позивач звільнений за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію з посади завідуючого та лікаря Сагунівської дільниці ветеринарної медицини Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини (наказ №16-к від 14.06.2019 року, запис трудової книжки №17 від 01.07.2019 року).

Після звільнення у липні 2019 року позивач звернувся до відповідача та третьої особи щодо виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2000 року по 31.08.2002 року, в чому йому було відмовлено. На звернення до управління Держпраці у Черкаській області рекомендовано звернутися до суду.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 липня 2019 року по 19 вересня 2019 року, що судом першої інстанції і було правомірно враховано, тобто вираховано середній заробіток за час затримки розрахунку у межах позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не ставилось вимоги про стягнення середнього заробітку по день постановлення рішення у справі, а тому підстав для їх стягнення по даний термін у суду першої інстанції не було.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що судом неправомірно повернуто його заяви про зміну предмету позову, оскільки він не міг передбачити, коли буде закінчено розгляд справи та ухвалено рішення по суті, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина 3 статті 49 ЦПК України).

Оскільки заяви позивачем про зміну предмету позову подані після 24 лютого 2020 року, тобто після початку першого судового засідання розгляду справи по суті, тому суд першої інстанції правомірно їх повернув позивачу.

Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі за провадженням № 6-259цс17, висновків суду першої інстанції також не спростовують, оскільки в даній справі судом висловлено правову позицію щодо застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вказано, що це є правом суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування даного рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації та середнього заробітку - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді