Справа № 459/3371/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/63/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Рудакова Д.І. від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов повністю. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, внаслідок чого судом невірно встановлено які саме правовідносини існували між сторонами, внаслідок чого не застосовано норми права які підлягали застосування до таких правовідносин, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Звертає увагу, що відповідачі відчуживши ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та взявши на себе обов`язки по виселенню та зняттю з реєстрацію до 04.08.2011 року, що визначено договором купівлі-продажу, такі зобов`язання не виконали, чим чинять їй перешкоди в користуванні житлом. Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що за договором купівлі-продажу від 04.02.2011 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачі свого обов`язку щодо виселення і зняття з реєстрації у встановлений договором строк до 04.08.2011 року не виконали та продовжують проживати у спірній квартирі, то висновок про недоведеність позивачем порушення свого права щодо користування та розпорядження таким житлом є явно помилковим. Судом безпідставно відкинуті доводи позивача, що проживання та реєстрацією в спірній квартирі відповідачі не порушують право позивача суперечить ст. 391 ЦК України. Зазначає, що визнання відповідачами факту проживання у спірній квартирі було стверджено ними в судовому засіданні являється доказом наявності перешкод у позивача, як власника спірної квартири, щодо користування та розпорядження такою. Також вказує, що факт реєстрації у спірній квартирі, як ще один фактор перешкод підтверджений довідкою №12427 від 23.11.2016 року, що міститься в матеріалах справи.

В судове засідання позивачка та відповідач ОСОБА_4 не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивачки у судовому засіданні захищала представниця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, апеляційної скарги, відзивів на неї, а також інших письмових та усних заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 47 Конституції України, ст. 9, 109, ЖК України, ч.1 ст. 16, ч.1 ст. 319, ч.1 ст. 321, 391 ЦК України, ст. 60 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 04.02.2011 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. був посвідчений укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 попередній договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони домовились про реєстрацію і проживання продавця у вищезазначеній квартирі та оплату всіх комунальних послуг до 04.08.2011 року. Згідно з копією заяви ОСОБА_1 , адресованої П`ятій Львівській державній нотаріальній конторі від 04.08.2011 року, посвідченої державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., ОСОБА_1 просила передати ОСОБА_3 заяву наступного змісту: «Прошу вас протягом одного місяця зняти з реєстрації членів вашої сім`ї та звільнити квартиру АДРЕСА_1 або укласти основний договір купівлі-продажу квартири. В іншому випадку документи будуть направлені до суду». З копії повідомлення завідуючої П`ятої Львівської державної нотаріальної контори від 04.08.2011 року №2144/21-16, адресованої ОСОБА_3 , суд встановив, що П`ята Львівська державна нотаріальна контора надсилає заяву ОСОБА_1 наступного змісту: «Прошу вас протягом одного місяця зняти з реєстрації членів вашої сім`ї та звільнити квартиру АДРЕСА_1 або укласти основний договір купівлі-продажу квартири. В іншому випадку документи будуть направлені до суду». На повідомленні міститься відмітка про те, що ОСОБА_3 отримала повідомлення 04.08.2011 року. Відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки Відділу реєстрації Червоноградської міської ради від 23.11.2016 року №12427. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.11.2017 року, ОСОБА_1 є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу №3-397 від 04.02.2011 року. Однак порушення свого права власності позивач не обґрунтував та не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, а отже, й про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання, як похідних.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції в цілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

25.07.2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа ВГіРФО Червоноградського УМВС України у Львівській області, у якому просила постановити рішення, яким:

- визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла;

- зняти ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову послалась на те, що їй на праві власності, згідно договору купівлі-продажу від 04.02.2011 року, належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно даного договору відповідачі взяли на себе обов`язки по виселенню та знятті з реєстрації до 4.08.2011 року, однак останні залишились проживати та зареєстровані у квартирі та чинять перешкоди у користуванні житлом, що належить їй на праві власності, а відтак не виконують зобов`язання обумовлені договором купівлі-продажу.

Дійсно, відповідно до ст. 319 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також, згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Крім цього за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Крім цього, за ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) (Заява № 30856/03):

40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 4.02.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_3 , продала, а ОСОБА_1 купила спірну квартиру за 160000 грн.. (Т4 а.с. 50).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.11.2017 року, ОСОБА_1 є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу №3-397 від 04.02.2011 року.

Однак, окрім самого факту набуття права власності на квартиру, як вбачається з матеріалів справи та пояснень учасників справи, між сторонами цього договору мало місце ряд інших домовленостей, яких безпосередньо стосується і даний спір.

Так, як вбачається із договору купівлі-продажу, матеріалів на підставі яких такий було укладено, а також попереднього договору купівлі-продажу від цього ж 04.02.2011 року, у день укладення договору купівлі-продажу, після укладення цього договору між цими ж сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу цієї ж квартири, за яким вже ОСОБА_1 виступала, як майбутній продавець, а ОСОБА_3 , як майбутній покупець спірної квартири, однак за значно вищою ціною, а саме 236800 грн.

Крім цього, як вбачається із попереднього договору купівлі-продажу, основний договір купівлі-продажу на основі попереднього мав бути укладений до 4.08.2011 року.

Ця ж дата фігурує і у першому договорі купівлі-продажу, як дата до якої зберігається реєстрація та право проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Фактично, набувши право власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 надала за окремими домовленостями згоду ОСОБА_3 та, слід вважати, також, і членам її сім`ї (які зареєстровані та проживають у спірній квартирі), на проживання у спірній квартирі, зокрема до 4.08.2011 року.

Крім цього, як вбачається з попереднього договору купівлі-продажу, сторони домовилися, зокрема, про те, що, одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором не допускається. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням. У разі якщо одна сторона ухиляється від виконання зобов`язань за цим договором, інша сторона вправі звернутися до суду з вимогою про примушення укласти основний договір на умовах, визначених цим договором. Якщо за п`ять днів після спливу терміну, передбаченого п.1 цього договору, не буде укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, або жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, зобов`язання за цим договором припиняється. Сторони домовилися, що пропозиція направляється у вигляді листа, або телеграми, або може бути передана через нотаріуса у порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат» (п.3-6 Договору а.с. Т4 а.с. 74).

Отже, попереднім договором купівлі-продажу було передбачено ряд зовсім різних наслідків, які можуть настати у випадку не укладення основного договору купівлі-продажу квартири, а саме:

-відшкодування збитків, завданих простроченням;

-можливість звернення до суду із вимогою про примушення укласти основний договір;

-а, крім цього, попередній договір купівлі-продажу міг за певних умов втратити чинність.

Єдина можливість вирішувати питання про виселення ОСОБА_3 та членів її сім`ї після 4.08.2011 року, якщо проаналізувати та співставити умови обох договорів, була передбачена в п. 6 попереднього договору, а саме втрата чинності попереднім договором та відповідно вимоги ОСОБА_1 , як власника квартири за основним договором, про усунення перешкод у здійсненні нею права власності, яке вона набула за першим договором.

Проте, слід вважати, що такі умови не настали.

Так, за п. 6 попереднього договору купівлі-продажу, було передбачено припинення зобов`язань за цим договором у випадку не укладення договору купівлі-продажу, або не направлення однією із сторін іншій пропозиції про його укладення за п`ять днів після 4.08.2011 року.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи та пояснень учасників, договору купівлі-продажу на основі попереднього договору купівлі-продажу за п`ять днів після 11.08.2011 року між сторонами укладено не було. Однак, згідно з копією заяви ОСОБА_1 від 4.08.2011 року, адресованої П`ятій Львівській державній нотаріальній конторі, посвідченої державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., ОСОБА_1 просить передати ОСОБА_3 заяву наступного змісту: «Прошу вас протягом одного місяця зняти з реєстрації членів вашої сім`ї та звільнити квартиру АДРЕСА_1 або укласти основний договір купівлі-продажу квартири. В іншому випадку документи будуть направлені до суду». На повідомленні міститься відмітка про те, що ОСОБА_3 отримала повідомлення 4.08.2011 року.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 було надіслано пропозицію ОСОБА_3 щодо укладення основного договору купівлі-продажу, тим самим нею було продовжено зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу. Так, ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 через П`яту Львівську державну нотаріальну контору заяву, у якій надала можливість ОСОБА_3 на зняття з реєстрації членів її сім`ї та звільнення квартири, або укладення основного договору купівлі-продажу квартири (Т.1 а.с. 7). Тобто як ОСОБА_3 так і інші відповідачі, знову ж зі згоди ОСОБА_1 отримали право на проживання у спірній квартирі до 4.09.2011 року, чим і було пролонговано дію попереднього договору та слід вважати такий не втратив своєї чинності і на даний час, оскільки інших наслідків попереднім договором передбачено не було.

Можливостями пунктів 3 та 5 попереднього договору, про які йшлося ОСОБА_1 не скористалася, хоча не позбавлена таких можливостей.

Після 4.09.2011 року ОСОБА_1 жодних заяв, вимог про виселення відповідачів не надсилала та зважаючи на чинність попереднього договору та будучи зв`язаною його умовами не вправі ставити питання про виселення ОСОБА_3 та членів її сім`ї у спосіб вказаний у даному позові без врахуванням умов попереднього договору, просто як власник спірного житла, що слід вважати суперечитиме умовам укладеного між нею та ОСОБА_3 попереднього договору.

Зважаючи на вказане, позов про виселення на даний час слід вважати передчасним та безпідставним, оскільки окрім права власності на спірну квартиру в частині користування нею, ОСОБА_1 зв`язана і умовами іншого договору, зобов`язання, за яким на даний час є чинними та не припиненими.

Окремо, щодо застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то, у даній справі, при конкуренції ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції очевидним є необхідність застосування саме ст. 8 Конвенції, оскільки втручання у право відповідачів на житло у даному випадку суду не слід вважати таким, що ґрунтуватиметься на вимогах закону, про що йшлося вище. Втручання ж у право власності позивачки, що має місце при відмові у задоволенні позову слід вважати таким, що здійснено відповідно до закону, оскільки таке право обмежене підписаним нею ж договором, переслідує законну мету (захист прав відповідачів на житло) та співрозмірне із заявленою метою, оскільки позивачка не втрачає свого права власності та таке лише обмежується відповідно до закону та умов договору, що підписаний самою позивачкою.

Зважаючи на вказане, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра