провадження № 2-п/752/87/20
УХВАЛА

04.09.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

за участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві заяву відповідача ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення у цивільній справі № 752/15691/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування завданої майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала справа № 752/15691/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування завданої майнової шкоди.

В червні 2020 року відповідач, не погоджуючись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 24.11.2015 року у цивільній справі № 752/15691/15-ц , яким позов було задоволено, звернувся до суду із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про його скасування, відповідно до якої сторона відповідача просила суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, прийняти заяву до розгляду та скасувати заочне рішення у цивільній справі. В обґрунтування заяви зазначено, що судом було ухвалено рішення без участі відповідача, якого не було повідомлено належним чином, оскільки, за місцем реєстрації відповідач не мешкає, а за адресою місця проживання в м. Києві він судових повісток не отримував, а відтак причини його неявки для розгляду справи були поважними. Відповідач вказує, що дізнався про заочне рішення із сайту ЄДРСР, та після цього негайно вжив заходів для його оскарження. Позовні вимоги відповідач вважає безпідставними, та вказує на те, що відповідати за завданий збиток має третя особа ПрАТ «Інкомстрах», а відтак наявні підстави для скасування заочного рішення у справі та призначення справи до розгляду

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі та просив заочне рішення скасувати з викладених в заяві підстав.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути заяву без їх участі.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, заяви, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що у вересні 2015 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування завданої майнової шкоди.

З позову та доданих до нього документів вбачалось, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , де отримує пошту, про що свідчила, зокрема, поштове повідомлення про отримання відповідачем листа представника позивача за вказаною адресою (а.с.28).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2015 року, у справі було відкрито провадження.

09.10.2015 року копію ухвали та копію позову було направлено відповідачу за відомою адресою місця проживання.

В матеріалах справи містяться конверти, які повернулись до суду без вручення відповідачу із відміткою про повернення, в зв`язку із закінченням терміну зберігання .

Слід вказати про те, що судом відповідачу направлялись процесуальні документи та судові повістки за адресою, яка зазначена в позові, та за якою відповідач отримував листи від страхової компанії, однак, відповідачем судові виклики за цією адресою не отримувались та конверти повертались до суду за закінченням терміну зберігання.

Достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач з поважних причин не отримував судові повістки за місцем свого фактичного проживання, та/або об`єктивно не міг прийняти участь в розгляді справи, - до заяви долучено не було, як і не було долучено доказів, які б підтверджували іншу адресу фактичного місця проживання, ніж зазначена в позові.

Окремо, варто відзначити про те, що відповідач вказує на те, що не проживає за зареєстрованим місцем проживання, однак, дійсна адреса свого фактичного місця проживання ним також не наведена.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 24.11.2015 року, позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування завданої майнової шкоди, було задоволено. Стягнуто із відповідача на користь позивача суму в розмірі 19498,73 грн., а також судовий збір в розмірі 1218 грн.

27.11.2015 року копію рішення суду було направлено сторонам у справі для відома, зокрема, відповідачу, однак, конверт повернувся до суду без вручення, останньому, оскільки закінчився термін зберігання.

В червні 2020 року до суду надійшла заява сторони відповідача про перегляд заочного рішення суду та про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Відповідно до частини третьої статті 284 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 4 ст. 284 ЦПК України).

Відповідач зазначає, що заяву про перегляд заочного рішення ним було подано в найкоротший строк після ознайомлення із текстом рішення в ЄДРСР, а тому суд вважає за можливе задовольнити заяву сторони відповідача, поновивши строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви в частині перегляду та скасування судового рішення, суд приймає до уваги те, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема, обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої статті 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення.

Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З матеріалів справи вбачається, що суд повідомляв відповідача про розгляд справи належним чином за відомою адресою місця проживання, однак, конверти повертались до суду без належного вручення, в зв`язку із закінченням терміну зберігання та фактично не отриманням відповідачем судових викликів. Переконливих доказів поважності не отримання, та, як наслідок, неявок відповідача в суду для розгляду справи, до заяви долучено не було.

Крім того, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить до висновку, що обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є фактично непогодження з винесеним рішенням по суті.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішеннявід 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що відповідачем не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача, однак, без достатніх поважних причин відповідач в судові засідання по справі не з`являвся, у зв`язку з чим у справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог на підставі аналізу доказів, які знаходились в матеріалах справи.

Окремо слід звернути увагу на те, що заява відповідача про перегляд заочного рішення не містить будь-яких доказів, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, та які б впливали на правильне вирішення спору по суті.

Зазначені стороною відповідача обставини не можуть бути підставою для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що підставами скасування заочного рішення є, зокрема, наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позивача, а за відсутності зазначених обставин, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, а тому заява сторони відповідача про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою та безпідставною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити відповідачу ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

В задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд та скасування заочного рішення у цивільній справі № 752/15691/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування завданої майнової шкоди, - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Чередніченко