КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ___________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020 року (суддя Кошель Б.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

у листопаді 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем 12 липня 2014р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 12 липня 2014р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилався на те, що з 2014 по 2018 роки вони займалися спільним бізнесом в м. Києві та виховували сина, однак співпраця не склалася через постійні скандали та невдоволення відповідача, тому з метою збереження сім`ї вони прийняли рішення про розділення бізнес проектів.

Позивач стверджував, що після фактичного припинення шлюбних відносин у липні 2019 року, відповідач запропонувала відмовитися від частки у спільному майні подружжя в обмін на можливість бачитися з сином, а після його відмови почала забороняти спілкуватися з дитиною, тому між ними існує спір щодо участі у вихованні сина. Спільне сімейне життя не склалося, з липня 2019 року вони не сприймають один одного як чоловік та дружина, близьких інтимних стосунків не підтримують, втратили почуття любові та поваги, а шлюб існує лише формально, тому подальше збереження сім`ї є недоцільним та суперечить їх інтересам.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020 року позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, зазначивши у мотивувальній частині рішення дійсний час фактичного припинення шлюбних відносин з липня 2019 року та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та помилковість висновків суду щодо припинення шлюбних відносин з початку 2018 року, оскільки дана обставина встановлена судом виключно з відзиву відповідача та складеного з її слів акту обстеження умов проживання від 22 листопада 2019р., що не відповідає дійсним обставинам справи. Також суд не зазначив, з яких підстав не прийняв до уваги надані ним пояснення, що свідчить про незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Також позивач звертає увагу, що незаконне встановлення судом часу фактичного припинення шлюбних відносин порушує його права, оскільки відповідач використовує дану обставину при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи позивача безпідставними, оскільки у відзиві на позовну заяву вона зазначила дійсні обставини їх сімейного життя та час фактичного припинення шлюбних відносин, однак позивач відповідь на відзив та докази, які б спростовували вказані нею обставини, не надав. Також позивач не обґрунтував неможливість подання долучених до апеляційного скарги документів до суду першої інстанції, тому вони не можуть бути досліджені судом апеляційної інстанції. Крім того, відповідач звертає увагу, що позивач кожен раз зазначає іншу дату припинення шлюбних стосунків, зокрема, у справі про визначення місця проживання дитини адвокатом позивача надані аналогічні документи у підтвердження спільного проживання сторін вже до листопада 2019 року, натомість дані документи підтверджують тільки факт спілкування позивача з дитиною та відсутність перешкод.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника - адвоката Шевченко О.Ю., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2014 року, мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з початку 2018 року сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, шлюб має формальний характер, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У п. 11 зазначеної постанови вказано, що рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув позов у відсутність сторін і не звернув увагу на ту обставину, строк припинення шлюбних відносин

сторони зазначили по різному.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо та не ведуть спільного господарства, між ними склалися конфліктні стосунки, подружжя не бажає зберігати шлюб, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Разом з цим, суд не перевіряв доводи позивача, що шлюбні відносини припинилися у липні 2019 року, а також доводи відповідача, що шлюбі стосунки фактично припинилися навесні 2018 року.

Відповідно до ч. 2 та ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що встановлення конкретного часу припинення шлюбних стосунків сторін не впливає на вирішення даного спору, а апеляційний суд не має правових підстав для дослідження доказів, які не були надані суду першої інстанції, оскільки сторони не зазначили причин їх неподання до суду першої інстанції, однак сторони посилаються на те, що встановлення часу припинення шлюбних стосунків впливає на вирішення інших спорів, які існують між ними, колегія суддів вважає за можливе виключити з мотивувальної частини рішення посилання на те, що «з початку 2018 року сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства», що надасть можливість сторонам доводи ці обставини при розгляді інших спорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом неповно з`ясовані обставини справи, однак правильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на те, що «з початку 2018 року сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства».

Стягнути з ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_2 , судові витрати у сумі 576грн 30коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному

порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк