Справа № 158/281/20 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/685/20 Категорія: 76 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» про стягнення компенсації за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він у період з 07 лютого 2013 року по 12 липня 2018 року працював на тваринницькій фермі філії Ківерцівська Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» (далі - ТОВ «ВВ АГРО»). 07 лютого 2018 року він був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Вказує, що у період з 01 червня по 12 липня 2018 року у відповідача перед ним виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 310 грн, яку в день звільнення йому не було виплачено. Фактично заборгованість по заробітній платі відповідачем виплачено лише 23 січня 2020 року. Час затримки розрахунку при звільненні становить 223 робочих дні за період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року - день фактичного розрахунку.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ТОВ «ВВ АГРО» на його корить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 574 грн 63 коп., компенсацію за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року у розмірі 302 грн 53 коп. та відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ВВ АГРО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 574 грн 63 коп. та компенсацію за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року у розмірі 302 грн 53 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, відповідач ТОВ «ВВ АГРО» подало апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило апеляційний суд оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 07 лютого 2013 року по 12 липня 2018 року працював на тваринницькій фермі філії «Ківерцівська» ТОВ «ВВ АГРО».

Згідно наказу ТОВ «ВВ АГРО» № 6 від 07 лютого 2018 року позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Судом також встановлено, що після звільнення відповідач не провів остаточного розрахунку по заробітній платі з позивачем, а саме йому не було виплачено нараховану заробітну плату.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 28 жовтня 2019 року, з ТОВ «ВВ АГРО» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01 червня 2018 року по 12 липня 2018 року у розмірі 3 310 грн, за вирахуванням податків та інших платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12 609 грн, компенсацію за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 13 липня 2018 року по 01 березня 2019 року у розмірі 231 грн 04 коп. (а.с.11-13).

У період з 01 червня по 12 липня 2018 року у відповідача перед позивачем ОСОБА_1 виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 310 грн.

Заборгованість по заробітній платі відповідач фактично виплатив позивачу лише 23 січня 2020 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» (а.с.14).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з положень Постанови КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок)

Відповідно до абз. 2 п. 2 розділу І Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім передбачених в абзацах 1, 2, які не підлягають застосування до спірних правовідносин), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У п. 8 цього Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно п. 4 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2019 року встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_1 становить 78,81 грн (а.с.12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд у своїх висновках вказував, що період затримки розрахунку при звільненні позивача з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року включно, становить 223 робочих дні. Виходячи з цього періоду, суд визначив середній заробіток позивача ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 574 грн 63 коп. (78,81 грн х 223 дні) та компенсацію за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 302 грн 53 коп.

Однак, визначаючи період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року включно, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача, суд не врахував вказане вище рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2019 року, яким у цей період вже було враховано 01 березня 2019 року, а тому його слід визначати з наступного дня - 02 березня 2019 року по 23 січня 2020 року включно, що становить у даному випадку 222 дні.

Крім того, суд не врахував правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Із вказаного правового висновку слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проте, неправильно визначився з розміром, що підлягає стягненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що заявлений позивачем ОСОБА_1 позов слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права

З урахуванням очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що буде відповідати обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 5 000 грн.

В частині стягнення з відповідача ТОВ «ВВ АГРО» на користь позивача ОСОБА_1 компенсації за порушення строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 302 грн 53 коп. рішення суду відповідає нормам матеріального права, а тому підлягає залишенню без змін.

У своїх доводах апеляційної скарги відповідач ТОВ «ВВ АГРО» посилався на те, що до вимог позивача про стягнення з роботодавця відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає застосуванню тримісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки, ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права після 01 березня 2019 року, а з позовом до суду звернувся лише 12 лютого 2020 року, тому він пропустив визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом свого права.

Проте, такі доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки порушення прав позивача, а саме невиплата нарахованої заробітної плати, тривало по 23 січня 2020 року - дня фактичного розрахунку з ОСОБА_1 , а тому останній, з огляду на триваючий характер порушення відповідачем його прав, не пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк.

Інші доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі оскаржуване рішення змінюється в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а в іншій частині рішення залишається без змін, тому у відповідності до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. З відповідача ТОВ «ВВ АГРО» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 249 грн 38 коп. (29,66 % задоволених позовних), а з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «ВВ АГРО» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 887 грн 12 коп., що становить (70,34 % задоволеної вимоги апеляційної скарги).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене та ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати позивача ОСОБА_1 , на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат відповідачу ТОВ «ВВ АГРО» у розмірі 637 грн 74 коп. (887 грн 12 коп. - 249 грн 38 коп.).

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2020 року в даній справі в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ АГРО» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 637 (шістсот тридцять сім) грн 74 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: