ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 6483192/17 Головуючий в І інстанції Рибас А.В.
Номер провадження 22-ц/819/1159/2020 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарСікора О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Рибас А.В. від 03 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Кізомиська сільська рада Білозерського району Херсонської області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком, виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку, крім неї, зареєстровано також місце проживання батьків колишнього власника будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які після укладення в 2008 році договору купівлі-продажу продовжили проживати у вказаному будинку за усною домовленістю з нею.

Восени 2016 року вона звернулася до відповідачів з вимогою звільнити належний їй на праві власності житловий будинок, проте останні відмовилися та чинять перешкоди у користуванні належним їй майном, в зв`язку з чим, на підставі ст.391 ЦК України, просила усунути перешкоди у праві користуванні майном шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації у спірному будинку.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 03 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом не прийнято до уваги її доводи щодо укладення між нею та ОСОБА_5 попереднього договору купівлі-продажу будинку, як на підставу для виселення відповідачів.

Апелянт також вважає, що виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів сім`ї колишнього власника на користування цією квартирою. У зв`язку з відсутністю договірних відносин з новим власником будинку та припиненням права власності колишнього власника ОСОБА_4 на спірний будинок, відповідачі, як члени сім`ї колишнього власника, втратили право користування будинком, так як їх права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого вони були.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шандер К.І., який діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення встановлено ст.109 ЖК України. Винятком із цього правила є виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано за рахунок кредиту (позики) повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Будинок, у якому проживають відповідачі, належав попередньому власнику, і не був придбаний ним за кредитні або позичені кошти, іпотекою не забезпечувався. Ще до відчуження будинку відповідачі проживали у ньому з дозволу власника, як члени його сім`ї, тобто на при вселенні мали достатні правові підстави займати будинок і тому вселилися туди законно, а не самовільно.

Позивачка, купуючи будинок, знала, про те, що в ньому зареєстровані та постійно проживають відповідачі, а також знала про всі обставини, за яких будинок був відчужений. ОСОБА_1 дозволила відповідачам проживати у будинку за умови сплати ними комунальних послуг та утримання будинку за їх рахунок, що вони продовжують робити і на даний час. Натомість позивачка жодного дня не жила в будинку та не виявляла бажання ним користуватися. Крім того вказує, що продаж будинку не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 , про що він особисто повідомляв як довірителя, який здійснив відчуження, так і позивачку. З метою повернення свого майна ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частини будинку від 14.02.2008 року недійсним.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. При цьому зазначила, що на даний час відповідач ОСОБА_4 у належному їй будинку не проживає, невирішеним залишається тільки питання про зняття його з реєстрації.

Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення Білозерського районного суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була обізнана, що місце проживання відповідачів по справі зареєстроване у спірному житловому будинку та на момент укладення договору купівлі-продажу від 2008 року вони там проживали, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження майбутньої 48/100 частини нерухомості - житлового будинку, проте фактично погодилася набути право власності на зазначений об`єкт з такими обтяженнями. Іншого житла відповідачі не мають, а можливість виселення колишнього власника та членів його сім`ї без надання іншого житлового приміщення законодавством не передбачена.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам, встановленим у справі та нормам матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 14 лютого 2008 року та посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонської області Гребенюк Т.М. за №402 між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8), що також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27.08.2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27131143 (а.с.6-7).

Обставини набуття позивачкою зазначеного вище об`єкту нерухомості встановлені у рішенні Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили. Так, судом встановлено, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 отримали за розпискою від ОСОБА_8 5000 доларів США. В розписці ОСОБА_4 зазначив, що в якості забезпечення зобов`язання він надає ОСОБА_8 правовстановлюючі документи на 48/100 у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та довіреність на розпорядження ним. В той же день ОСОБА_4 видав на ім`я ОСОБА_8 довіреність, якою уповноважив останнього на продаж вказаного домоволодіння, посвідчивши її нотаріально. Через незначний термін (2 місяці) ОСОБА_8 продав ОСОБА_1 належні ОСОБА_4 48/100 часток у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Після відчуження будинку відповідачі продовжують у ньому проживати, передача нерухомого майна новому власнику не відбулася.

У зазначеному рішенні суд прийшов до висновку про те, що договір купівлі-продажу 48/100 часток у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 та не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені договором. Надаючи ОСОБА_8 довіреність, ОСОБА_4 помилився щодо природи вказаного правочину. Суд визнав, що є підстави для визнання договору купівлі-продажу належних ОСОБА_4 48/100 часток у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ним та ОСОБА_1 14.02.2008 року, однак у задоволенні позову про визнання зазначеного договору недійсним відмовив за спливом строку позовної давності.

Згідно довідок, наданих Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області від 31.10.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є особами похилого віку.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №6514- ОСОБА_4 також зареєстрований за вказаною адресою.

За інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за №109037697 та №109041022 від 26.12.2017 року відповідачі будь-якого іншого житла на праві власності не мають.

Будь-яких доказів того, що відповідачі перешкоджають позивачці у користуванні будинком, матеріали справи не містять. Так, з матеріалів справи вбачається (а.с.42), що під час проживання відповідачів у спірному будинку позивач здійснила реальний виділ частки у домоволодінні, зареєструвала його як цілий, присвоїла належному їй об`єкту нерухомості окрему почтову адресу, а також здійснила приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться під будинком. Зазначені дії потребують доступу до об`єкту нерухомості, і позивач не заперечує, що відповідачі їй такий доступ надають. Намірів проживати у зазначеному будинку позивачка не висловила.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, при вирішенні питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати як положення житлового законодавства, так і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності, дотримуючись принципу справедливого балансу інтересів сторін та враховуючи всі обставини по справі.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Також виселення без надання іншого жилого приміщення, у відповідності із частиною третьою статті 116 ЖК УРСР, передбачено щодо осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Позивачем таких підстав не зазначено.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одними із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), відповідність дій учасників цивільних правовідносин моральним засадам суспільства, певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У відповідності до усталеної практики, викладеної у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення особою припинене, вона вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника будинку, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу частини будинку у ньому були зареєстровані відповідачі, які мають охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї попереднього власника ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу від 14.02.2008 року була обізнана щодо проживання та реєстрації відповідачів у спірному житловому будинку, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження майбутньої 48/100 частини нерухомості - житлового будинку, проте фактично погодилася набути право власності на цю частину нерухомого майна з такими обтяженнями. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що продавець спірного об`єкту ОСОБА_8 та покупець ОСОБА_1 зареєстровані за однією адресою (а.с.4, 8), тобто вони не є сторонніми особами і вона могла з`ясувати всі питання, що стосуються предмету договору купівлі-продажу.

Іншого житла відповідачі не мають, а можливість виселення колишнього власника та членів його сім`ї без надання іншого житлового приміщення законодавством не передбачена.

Також підлягає врахуванню і те, що виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням похилого віку, наймання житла буде надмірним тягарем для відповідачів.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, що не є підставою для виселення колишнього власника вищевказаного домоволодіння або членів його сім`ї, оскільки сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.

Посилання апеляційної скарги на неприйняття до уваги судом першої інстанції попереднього договору купівлі-продажу будинку, укладеного між нею та ОСОБА_5 , який, на думку апелянта, свідчить про об`єктивні перешкоди у розпорядженні спірним майном, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ця обставина не дає підстав для висновку про виселення відповідачів, право на користування житлом яких захищено законом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 1 статті 657 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З наданого позивачкою попереднього договору, укладеного між нею та ОСОБА_5 вбачається, що передбачена законом нотаріальна форма сторонами договору не дотримана, що за положеннями ст.220 ЦК свідчить про його нікчемність, а тому вказаний доказ не може достовірно підтверджувати намір позивачки на розпорядження майном.

Доводам апелянта про те, що у зв`язку з відсутністю договірних відносин з новим власником будинку та припиненням права власності ОСОБА_4 на спірний дім, відповідачі втратили право користування будинком, оскільки їх права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого вони були судом першої інстанції дано оцінку. Колегія суддів з такою оцінкою повністю погоджується.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 01 вересня 2020 року.

Суддя О.М. Полікарпова