Справа № 463/4796/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/3063/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколота Т.І., Савуляк Р.В.

Секретар Фейір К.О.

З участю представника ЛМР-Кулик А.Я., представника Управління комунальної власності ЛМР-Чижович І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 463/4796/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 06 березня 2019 року ухваленого судом у складі судді Леньо С.І. у справі за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна,

в с т а н о в и в :

Прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3 діючи в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким:

-витребувати від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення пилорами літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

-витребувати від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення насосної літ. «П-1», загальною площею 7,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

-витребувати від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

-витребувати від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

-витребувати від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громадим. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. визнано мирову угоду, згідно з якою визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення насосної загальною площею 7,9 кв.м. під літ. «П-1» та пилорами загальною площею 1737,8 кв.м. під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 та за ТОВ «Півколо Случ» визнано право власності на нежитлові приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1» загальною площею 1801,1 кв.м., прибудови будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1» загальною площею 258,7 кв.м., а також будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Ухвала Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.05.2017р., однак до скасування цієї ухвали сторони відчужили вказані нежитлові приміщення.

На даний час власниками нежитлових приміщень пилорами літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Власниками нежитлових приміщення насосної літ. «П-1», загальною площею 7,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Власниками нежитлових приміщень майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Власниками нежитлових приміщень будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Власниками нежитлових приміщень будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

На момент розгляду Франківським районним судом м. Львова цивільної справи № 465/7890/15-ц всі ці приміщення перебували у власності територіальної громади м. Львова, але незаконно вибули внаслідок ухвалення незаконного судового рішення, яке скасоване.

Оскільки на даний час всі ці приміщення відчужені іншим особам, просить витребувати їх в судовому порядку як такі, що вибули з володіння власника поза його волею.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06 березня 2019 року позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення пилорами літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення насосної літ. «П-1», загальною площею 7,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь територіальної громадим. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Львівської області 9426,07 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Львівської області 9426,07 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь прокуратури Львівської області 9426,07 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь прокуратури Львівської області 9426,07 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду неправомірним, незаконним та таким, що порушує права, свободи та інтереси апелянта з підстав нівелювання процесуальних прав. Стверджує, що ухвала Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року про затвердження мирової угоди набрала законної сили та за наслідками її виконання сторони реалізували своє право. Звертає увагу, що Львівська міська рада як розпорядник спірного майна оскаржувала зазначену ухвалу, однак ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження та з даною ухвалою погодився Верховний суд (ухвала від 06 червня 2018 року ). Зазначає, що Конституцією України взагалі не передбачено право прокуратури на представництво в суді органів місцевого самоврядування, а в Законі України «Про прокуратуру» зазначено про можливість такого представництва лише в тому випадку , коли на орган місцевого самоврядування покладені повноваження щодо захисту інтересів держави, і цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює такі повноваження. У даному випадку йдеться про права територіальної громади на майно, в інтересах якої може діяти лише орган місцевого самоврядування тобто Львівська міська рада . Зазначає, що вказівка Личаківського районного суду м.Львова в мотивувальній частині рішення на те, що первинно право власності набуте за ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року не може вважатися правовою підставою такого набуття, суперечить рішенню Конституційного суду України від 08.04.1999 року, адже органу місцевого самоврядування було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження. Крім цього, до предмету доказування у цій справі входить встановлення факту, що підтверджують право власності позивача на витребуване майно, однак доказів того, що Львівська міська рада володіє автентично тими приміщеннями, які на даний час перебувають у власності апелянта-відповідача не надано. Враховуючи наявні розбіжності як в описі об`єктів нерухомості, так і в розмірі їх площ, а також наявність двох протилежних реєстраційних номерів об`єктів нерухомого майна, твердження прокурора та висновки суду першої та апеляційної інстанції про те, що у даному випадку наявні підстави для задоволення позову в порядку вимог ст.388 ЦК України є помилковим, оскільки замістом віндикаційного позову є повернення саме тієї речі , яка вибула із законного володіння власника та збереглася в натурі. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

За змістом частини першої ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено такі обставини:

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. (а.с.14, 185, 232-233 т.1) за наслідками розгляду цивільної справи № 465/7890/15-ц за позовом ТОВ «Півколо Случ» до ОСОБА_5 про спонукання до вчинення дій; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ТОВ «Півколо Случ» про зобов`язання виконати умови договору визнано мирову угоду (а.с.13 т.1), згідно якої, серед іншого, визнано за ТОВ «Півколо Случ» право власності на:

-нежитлове приміщення будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1»загальною площею 1801,1 кв.м.;

-нежитлове приміщення прибудови будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1» загальною площею 258,7 кв.м. на АДРЕСА_1 ;

-нежитлове приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м. на АДРЕСА_1 ;

-нежитлові приміщення будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Цією ж ухвалою за ОСОБА_5 визнано право власності на:

-нежитлове приміщення насосної загальною площею 7,9 кв.м. під літ «П-1» на АДРЕСА_1 ;

-нежитлові приміщення пилорами загальною площею 1737,8 кв.м. під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.05.2017р. (а.с.15-18 т.1) ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлових приміщень пилорами від 02.02.2016р. (а.с.19 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_5 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у власність Ѕ частку нежитлових приміщень пилорами літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатив за них 509 253,50 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу Ѕ частки нежитлових приміщень пилорами від 02.02.2016р. (а.с.20 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_5 (продавець) передала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (покупці) прийняли у власність в рівних частках (а саме по ј частці кожен) Ѕ частку нежитлових приміщень пилорами літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатили за них 509 253,50 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення насосної від 02.02.2016р. (а.с.21 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_5 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у власність Ѕ частку нежитлового приміщення насосної літ. «П-1», загальною площею 7,9кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатив за них 2 315,00 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу Ѕ частки нежитлових приміщень пилорами від 02.02.2016р. (а.с.22 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_5 (продавець) передала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (покупці) прийняли у власність в рівних частках (а саме по ј частці кожен) Ѕ частку нежитлового приміщення насосної літ. «П-1», загальною площею 7,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатили за них 2 315,50 грн.

Отже, майно, право власності на яке згідно ухвали суду від 23.12.2015р. визнано за ОСОБА_5 , на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відчуження цього майна відбулось до скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р.

Відповідно до акту приймання-передачі нежитлових приміщень (а.с.23 т.1), ТОВ «Півколо Случ», діючи на виконання рішення, викладеного в протоколі № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Півколо Случ» від 24.02.2016р. передало у власність ОСОБА_4 нежитлові приміщення: майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м.; будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., яке складається з будівлі паркетного цеху під літ «Г-1» площею 1801,1 кв.м. та прибудови будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1» загальною площею 258,7 кв.м.; будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення майстерні від 12.04.2016р. (а.с.24 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_4 (продавець) передав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (покупці) прийняли у власність в рівних частках (а саме по ј частці кожен) Ѕ частку нежитлового приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатили за них 10 975,00 грн.

При цьому, Ѕ частки нежитлового приміщення майстерні під літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 залишилась у власності ОСОБА_4 .

У відповідності до договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення паркетного цеху від 12.04.2016р. (а.с.25 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_4 (продавець) передав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (покупці) прийняли у власність в рівних частках (а саме по ј частці кожен) Ѕ частку нежитлового приміщення будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатили за нього 568 010,50 грн.

При цьому, Ѕ частки нежитлового приміщення будівлі паркетного цеху під літ. «Г-1», «Г-1» загальною площею 2059,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 залишилась у власності ОСОБА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення будівлі котельні від 12.04.2016р. (а.с.26 т.1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., ОСОБА_4 (продавець) передав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (покупці) прийняли у власність в рівних частках (а саме по ј частці кожен) Ѕ частку нежитлового приміщення будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатили за них 166 255,50 грн.

При цьому, Ѕ частки нежитлового приміщення будівлі котельні під літ. «К-2», «К-1», «К-1» загальною площею 602,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 залишилась у власності ОСОБА_4 .

Отже, майно, право власності на яке згідно ухвали суду від 23.12.2015р. визнано за ТОВ «Півколо Случ», на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а відчуження цього майна відбулось до скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р.

Згідно копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 11.07.2002р. (а.с.27 т.1), нежитлові приміщення лісорізального цеху під літ. «Б-1», загальною площею 1737,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 11.07.2002, виданого на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.07.2002 № 1030, вцілому належали на праві комунальної власності Львівській міській раді і були закріплені за Львівським комунальним підприємством «Рембуд» на праві повного господарського відання.

Відтак, до постановлення ухвали від 23.12.2015р. про визнання за ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення пилорами загальною площею 1737,8 кв.м. під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 , такі на праві комунальної власності належали Львівській міській раді і були закріплені за ЛКП «Рембуд» на праві повного господарського відання.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.81-82 т.1) будинок пожежного резервуару, позначений літ. «Д-1» загальною площею 39,8 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 16.03.2006р. також належав на праві комунальної власності Львівській міській раді і був закріплений за ЛКП «Рембуд» на праві повного господарського відання.

Відповідно до договору №БВ-23 від 31.12.1992р. (а.с.39-44 т.1) Фонд комунального майна м. Львова передав, а організація орендарів Львівського державного заводу будівельних матеріалів прийняла в оренду майно Львівського державного заводу будівельних матеріалів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковою угодою від 27.11.1997р. (а.с.48-49), яка укладена між представництвом Фонду державного майна України у м. Львові та ЗАТ «Завод Півколо» внесено зміни до договору оренди № БВ-23 від 31.12.1992, зокрема, продовжено дію цього договору на 20 років з дати підписання додаткової угоди.

В подальшому, згідно з рішенням виконкому Львівської міської ради № 83 від 10.03.2000 «Про оренду цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » (а.с.30-31 т.1), виконавчий комітет вирішив погодитись з реорганізацією ЗАТ «Завод «Півколо» та спричиненою нею реструктуризацією цілісного майнового комплексу Львівського заводу будівельних матеріалів, який перебуває в оренді у ЗАТ «Завод «Півколо».

Крім цього, вирішено Департаменту економічної політики та ресурсів визнати нечинним за згодою сторін договір оренди цілісного майнового комплексу від 31.12.1992р. №БВ-23 (орендар ЗАТ «Завод «Півколо») в частині оренди структурних підрозділів цілісного майнового комплексу, які передаються в оренду іншим суб`єктам підприємницької діяльності, та укласти договори оренди структурних підрозділів вищевказаного цілісного майнового комплексу, відповідно, зокрема з Приватним підприємством «Півколо Случ» на споруди паркетного цеху з блоком сушильних камер та котельні, зовнішні мережі газифікації та теплові мережі, два котли ДКВР-4/13, фільтри, автонавантажувач, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 21.04.2000р. між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (орендодавець) та ПП «Півколо Случ» (орендар) відповідно до вищезазначеного рішення виконкому Львівської міської ради укладено договір оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства № 2 (а.с.52-53 т.1), за умовами якого, орендодавець передав в строкове платне користування будівлі паркетного цеху з блоком сушильних камер та котельні, зовнішні мережі газифікації, зовнішні теплові мережі, два котли ДКВР-4/13, фільтр з солерозчинником та автонавантажувач, які є структурним підрозділом цілісного майнового комплексу Львівського заводу будівельних матеріалів розташованого за адресою: АДРЕСА_1 цілісного майнового комплексу комунальної власності Львівського заводу будівельних матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 .

Акт прийому-передачі об`єкта оренди підписаний сторонами 21.04.2000р. (а.с.54 т.1), а додатковою угодою, яка укладена 28.02.2001р. (а.с.55 т.1) до договору від 21.04.2000р. внесено зміни, продовживши його дію до 01.04.2028р.

У відповідності до інформації Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, яка зазначена в листі від 07.07.2017р. № 2302-3385 (а.с.56-57 т.1), згідно бази даних нарахування орендних платежів обліковуються 4 діючих договори оренди цілісних майнових комплексів за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, вищезгаданий договір № 2 від 21.04.2000, укладений між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та ПП «Півколо Случ».

В цьому ж листі зазначено, що будівлі, зазначені в актах приймання-передачі до договорів № 2, 3, 4 належать до комунальної власності, що давало Управлінню підстави для передачі таких приміщень в оренду, а з часу створення Управління (з грудня 1998) і до 06.07.2017р. договори купівлі-продажу приміщень за адресою АДРЕСА_1 не укладались.

Відповідно до акту проведення перевірки приміщення від 07.06.2017р. № 1122нп/16 (а.с.60 т.1), до складу цілісного майнового комплексу, як об`єкту оренди за договором від 21.04.2000р. входять, зокрема, будівля паркетного цеху з блоком сушильних камер (літ «Г-1», «Г-1»), та будівля котельні (літ «К-2», «К-1», «К-1» ), які фактично використовує ТзОВ «Півколо Случ».

Аналогічні обставини встановлені за наслідками попередньо проведених перевірок приміщень 26.03.2013р. та 18.03.2018р., про що також складено відповідні акти (а.с.58, 59 т.1).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що об`єкти нерухомості, які є предметом спору у даній справі і право власності на які відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. визнано за ОСОБА_5 та ТОВ «Півколо Случ», первинно перебували у комунальній власності.

Судом враховано, що скасовуючи ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015р. та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Апеляційний суд Львівської області в своїй ухвалі зазначив, що сторони у цій справі ( ОСОБА_5 та ТОВ «Півколо Случ»), стверджуючи про належність їм таких об`єктів на праві приватної власності, не надали суду належних та допустимих доказів цих обставини та таких доказів не здобуто в межах розгляду даної справи, тоді як встановлені судом обставини свідчать про те, що об`єкти нерухомості, які є предметом позову перебували у комунальній власності територіальної громади м. Львова і вибули з власності останньої поза її волею.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки таких суд дійшов повно та об`єктивно, з`ясувавши всі обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку зібраним доказам та навівши обґрунтовані мотиви їх оцінки у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.

За ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України (далі ЦК), учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Територіальні громади, відповідно до ст. 172 ЦК України, набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Суб`єктами права власності, згідно ч. 1 ст. 318 ЦК України є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Системний аналіз вказаним норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що тільки власник має право володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014р. у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Під час розгляду цивільної справи № 131/1328/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.12.2018р. зазначив, що за змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом під час розгляду цивільних справ № 1515/2001 (постанова від 25.04.2018р.), № 367/4264/14 (постанова від 14.02.2018р.), № 1512/1830/12-ц (постанова від 18.04.2018р.), № 522/2201/15-ц (постанова від 05.12.2018р.).

З врахуванням наведеного посилання на те, що ухвала Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2015 року про затвердження мирової угоди набрала законної сили та за наслідками її виконання сторони реалізували своє право є безпідставними.

З приводу доводів апеляційної скарги, що Конституцією України взагалі не передбачено права прокуратури на представництво в суді органів місцевого самоврядування, а в Законі України «Про прокуратуру» зазначено про можливість такого представництва лише в тому випадку, коли на орган місцевого самоврядування покладені повноваження щодо захисту інтересів держави, і цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює такі повноваження, суд зазначає наступне.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).

Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення ЄСПЛ суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

У справі, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що впродовж тривалого часу орган місцевого самоврядування не вживає жодні заходи щодо витребування майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею, що є підставою для представництва прокурором цих інтересів у суді.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).

У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив нездійснення Львівською міською радою упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги, що у даному випадку йдеться про права територіальної громади на майно, в інтересах якої може діяти лише орган місцевого самоврядування, тобто Львівська міська рада.

Твердження в апеляційній скарзі, що вказівка Личаківського районного суду м.Львова в мотивувальній частині рішення на те, що первинно право власності набуте за ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року, не може вважатися правовою підставою такого набуття, суперечить рішенню Конституційного суду України від 08.04.1999 року, адже органу місцевого самоврядування було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження є неспроможним, оскільки така була скасована за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі ЛМР.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до предмету доказування у цій справі входить встановлення факту що підтверджують право власності позивача на витребуване майно, однак доказів того, що Львівська міська рада володіє автентично тими приміщеннями, які на даний час перебувають у власності апелянта-відповідача не надано є неспроможними, оскільки має місце спір. За обставинами справи, яка розглядається, об`єкти нерухомості, які є предметом позову, не лише вибули з володіння власника (територіальної громади м. Львова) на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване, але й в дійсності, ніколи не належали на праві приватної власності ОСОБА_5 та ТОВ «Півколо Случ» учасникам справи, відносно яких ухвалено судове рішення про визнання за ними права власності на об`єкти нерухомості.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно встановив всі обставини справи, дав їм правову оцінку та прийшов до вірного висновку, що вказані об`єкти нерухомості вибули з володіння власника поза його волею, внаслідок чого такі підлягають витребуванню у відповідачів, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії ( Ruiz Toriya v. Spain, серія Ф, № 303-Ф, g29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права(ст.375 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст..ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк