Номер провадження: 22-ц/813/4322/20
Номер справи місцевого суду: 522/2726/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судді Приморського районного суду м. Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_4 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судді Приморського районного суду м. Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_4 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації.

У жовтні 2019 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення доказів шляхом витребування з Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області матеріалів кримінального провадження № 0000039 за ч.1 ст.376 КК України та долучення до матеріалів справи їх копій.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом витребування з Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області матеріалів кримінального провадження № 0000039 за ч.1 ст.376 КК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_2, ОСОБА_3 судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_4 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року та зобов`язати Київський районний суд м.Одеси забезпечити докази шляхом витребування в суд першої інстанції матеріалів кримінального провадження № 0000039 з Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі за ч.1 ст.376 КК України для огляду і зняття копій задля формування чіткої правової позиції стосовно діянь відповідачів та їх мотивів при скоєнні правопорушень щодо розповсюдження недостовірної інформації, яка є предметом позову та яку розглядає Київський районний суд м.Одеси у цивільній справі №522/2726/19.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 10.08.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

07.08.2020 року ОСОБА_1 через канцелярію апеляційного суду подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням в Україні з 12.03.2020 по 31.08.2020 року карантину через спалах у світі коронавірусу.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Одесі). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Крім того, відповідно до рішення Ради суддів України №36 від 05.06.2020 року вирішено вважати недоцільним продовження карантину після настання граничної дати, визначеною постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», а саме, після 22.06.2020 року.

Також судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.

При цьому, ОСОБА_1 мав можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, та ненадання апелянтом жодних доказів щодо неможливості прибути в судове засідання та жодних вагомих підстав для відкладення розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів, районний суд виходив з того, що заявником не обґрунтовано необхідність забезпечення доказів для підтвердження його вимог у цивільній справі про спростування завідомо недостовірної інформації, шляхом витребування з Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області матеріалів кримінального провадження № 0000039 за ч.1 ст.376 КК України, оскільки даний доказ не стосується розгляду цивільної справи. Крім того, суд зазначив, що навіть якщо би огляд матеріалів кримінальної справи було пов`язано з предметом спору, то позивачем невірно застосовані норми ст.116 ЦПК України про забезпечення доказів, оскільки не доведено наявність підстав припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 116 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Заява про забезпечення доказів повинна бути оформлена відповідно до ст.117 ЦПК України.

Забезпечення доказів є процесуальною дією суду, яка вчиняється за заявою осіб, які беруть участь у справі, якщо вони вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів. Під особами, які мають право заявити про забезпечення доказів, маються на увазі суб`єкти доказування. Відтак, останні повинні довести обґрунтованість своїх побоювань, що подача відповідних доказів може стати неможливим або ускладненим. Суд не може здійснити заходи щодо забезпечення доказів лише на підставі нічим не обґрунтованих побоювань суб`єкта доказування.

Так, зі змісту поданої позивачем заяви про забезпечення доказів слідує, що заявник звернувся до суду першої інстанції з відповідною заявою в порядку, передбаченому ст. ст. 116-118 ЦПК України (Том І: а.с. 202, 202 зворот).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення поданої заяви, оскільки заявником не зазначено жодних обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість забезпечення доказів та які вказують на наявність ризику втрати цих доказів або підстав припускати, що збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Крім того, судом встановлено, що предметом позовної заяви ОСОБА_1 є порушення особистих немайнових прав позивача шляхом спростування недостовірної інформації, викладеної публічно у Інтернет-газеті «Суд-інфо», тобто правовідносини є цивільно-правовими, тому жодним чином вищевказане кримінальне провадження, порушення строків його розгляду, наявність чи відсутність кримінальних правопорушень з боку відповідачів не стосується розгляду цивільної справи про спростування недостовірної інформації, викладеної на веб-сайті.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не сприяв в реалізації процесуального права заявника на отримання доказів шляхом їх забезпечення не знайшли свого підтвердження, оскільки судом першої інстанції правомірно встановлено відсутність належних процесуальних підстав для задоволення даної заяви з підстав, передбачених ст. 116 ЦПК України.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_2, ОСОБА_3 судді Приморського районного суду м. Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_4 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда