Дата документу 23.12.2020 Справа № 336/4102/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/4102/20 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження №22-ц/807/3570/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом представника ОСОБА_2 , адвоката Шипова Кирила Юрійовича до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року представник ОСОБА_2 , адвокат Шипов Кирило Юрійович звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги він обґрунтував тим, що 11 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 850000,00 грн, які були отримані ОСОБА_3 та на підтвердження цього ним власноруч було написано розписку, в якій зазначено, що повернення коштів має бути здійснено на вимогу ОСОБА_2 .

Протягом травня червня 2020 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_3 з усною вимогою про повернення коштів, які були залишені останнім без задоволення.

07 липня 2020 року на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу №63 про повернення коштів позики в повному обсязі в семиденний строк, однак вказана вимога не була виконана.

У зв`язку з тим, що час виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань настав, проте вони ним виконані не були, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду в якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11 березня 2020 року в сумі 875984,04 грн, з яких 850 000,00 грн основного боргу та 25984,04 грн страхових процентів за користування коштами.

Одночасно з позовом, представник ОСОБА_2 , адвокат Шипов К.Ю. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій вказував, що під час підготовки позову було встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстроване нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , які можуть виступити засобами забезпечення позову, однак існують ризики відчуження квартир ОСОБА_3 , з метою уникнення фактичного виконання зобов`язання, що в подальшому призведе до неможливості виконання рішення суду.

Із урахуванням зазначеного, представник ОСОБА_2 , адвокат Шипов К.Ю. просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, кошти та банківські рахунки ОСОБА_3 в межах ціни позову: на квартиру АДРЕСА_2 , площею 44,87 м. кв.; на квартиру АДРЕСА_3 , площею 27,87 м. кв.; на квартиру АДРЕСА_4 , площею 28,5 м. кв.; на транспортний засіб Daewoo Lanos TF696 ЗНГ, 2007 року випуску номер шасi (кузова, рами) НОМЕР_1 : НОМЕР_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року заяву представника ОСОБА_2 , адвоката Шипова Кирила Юрійовича про забезпечення позову, задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 .

У решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , особа, яка не приймає участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року про забезпечення позовних вимог шляхом накледння арешту на нерухоме майно, скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартиру АДРЕСА_3 було придбано ОСОБА_3 08 липня 2011 року, в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, а відповідно до приписів ст. 60 СК України, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На даний час у неї виникла необхідність розпорядитись майном, набутим у шлюбі, однак у зв`язку з постановленням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року про забезпечення позову, у неї відсутня така можливість, чим порушено її права як співвласника майна.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 , адвокат Шипов К.Ю. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне судове рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (а.с. 55-55, а.с. 78 ) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір і у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або ефективного захисту і поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. З огляду на співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам наявні підстави для задоволення заяви позивача частково і вжиття заходів забезпечення позову накладення арешту на квартири АДРЕСА_5 .

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. (а.с. 1- 7).

Предметом позову є стягнення боргу за Договором позики, укладеного 11 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 850 000,00 грн.

З розписки від 11 березня 2020 року, написаної власноруч ОСОБА_3 , вбачається, що ним від ОСОБА_2 було отримано грошові кошти у розмірі 850 000,00 гривень, які він зобов`язується повернути в термін, який буде ними погоджений. (а.с. 5).

Тобто, предметом позову у даній справі є стягнення грошових кроштів у розмірі 850000.00 грн за договором позики.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Співмірність передбачає оцінку судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. (Дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У рішенні Дейвіда Горнсбі (David Hornsby) та Ади Енн Горнсбі (Ada Ann Hornsby) проти Грецької Республіки, № 18357/91, § 40 від 19 березня 1997 року, у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece), Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін".

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 вересня 1993 року зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено запис №1453. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_5 . (а.с. 31).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира загальною площею 28,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , належить на підставі Договору купівлі продажу від 26.07.1997 ОСОБА_3 на праві приватної власності. (а.с. 32-37).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира загальною площею 44,87 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , належить на підставі Договору дарування від 28.05.2005 ОСОБА_3 на праві приватної власності. (а.с. 32-37).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира загальною площею 27,87 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , належить на підставі Договору купівлі-продажу від 08.07.2011 ОСОБА_3 на праві приватної власності. (а.с. 32-37).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем по справі. Таким чином, вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та з цього випливає, що вона є співвласником майна, яке було обтяжено. При цьому остання зазначає, що має намір розпорядитись цим майном.

Відповідно до абз.2 пп.6 п, 30 Порядку ведення державного реєстру речових прав нерухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року у разі коли майно належить на праві спільної власності, відомості про суб`єкта права власності зазначаються щодо кожного такого співвласника із присвоєнням кожним відомостям про право власності співвласника окремого номера.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що саме відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що виділ частки у вищезазначеній квартирі не відбувася, така частка не виділена і не зареєстрована за ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність порушених прав скаржника.

Крім того, згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Предметом позову у даній справі є стягнення боргу за Договором позики, укладеного 11 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 850 000,00 грн. Тобто, в разі задоволення позову та примусового виконання судового рішення, державним виконавцем може бути накладено арешт та опис майна боржника, в тому й числі на квартиру АДРЕСА_3 , тому ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про виключення майна з під арешту в разі доведеності нею права власності на частку у вищезазначеній квартирі та доказів того, що кошти отримані її чоловіком за договором позики були використані не в інтересах сім`ї.

За таких обставин, суд першої інстанції частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, зробив правильний висновок про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, є співмірним з позовними вимогами та направлено на охорону матеріально-правових інтересів позивача від несумлінних дій відповідача.

З огляду на вищевикладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, виклавши в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року у цій справі, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 24 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.