ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 643/5222/19

провадження № 22ц/818/2641/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бербена Михайла Юрійовича - представника ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2019 року Бербен Михайло Юрійович - представник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Скарга, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що під час провадження у цивільній справі за позовом Закритого акціонерного товариства Страхова компанія «Статус» (далі - ЗАТ СК «Статус») до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною, відшкодування збитків ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2006 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2006 року та ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 квітня 2008 року, позов ЗАТ «СК «Статус» задоволено частково. Договір страхування наземного транспорту від 12 квітня 2005 року № 238210514, укладений між ЗАТ «СК «Статус» та ОСОБА_4 , визнано недійсним. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Однак обтяження на ј частину квартири АДРЕСА_1 , накладене 19 серпня 2006 року Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, не знято.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коблоша Олександра Йосиповича неправомірною; поновити порушене право власності ОСОБА_1 , зобов`язавши начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коблошу О.Й. зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладеного постановою Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києва, серія та номер аа 805668 від 17 серпня 2006 року, на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2006 року у справі № 2-10475/2006.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_5 - представника ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що арешт, накладений ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2006 року, скасований рішенням Московського районного суду від 14 серпня 2006 року, і на даний час на виконанні Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві немає виконавчого провадження щодо виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили.

16 березня 2020 року Бербен М.Ю. - представник заявника подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незняття арешту з майна, що належить на праві власності, порушує права останнього, який на протязі 13 років не може розпорядитися своїм майном.

Заінтересована особа ухвалу суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання на відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2006 року та ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 квітня 2008 року, позов ЗАТ «СК «Статус» задоволено частково. Договір страхування наземного транспорту від 12 квітня 2005 року № 238210514, укладений між ЗАТ СК «Статус» та ОСОБА_4 , визнано недійсним. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 державне мито на користь ЗАТ СК «Статус» в розмірі 25,10 грн. В резолютивній частині рішення зазначено, що після набрання рішенням суду чинності ухвалу суду від 07 серпня 2005 року про накладення арешту на майна ОСОБА_1 скасувати (а. с. 57-61, 65-71)

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 19 серпня 2006 року на ј частину квартири АДРЕСА_1 накладено обтяження на підставі постанови Державної виконавчої служби у Голосіївському районі м. Києва від 17 серпня 2006 року, серія та номер аа 805668 (а. с. 73-78).

В березні ОСОБА_5 - представник заявника звернувся до Голосівського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з питанням щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 . Листом від 20 березня 2019 року № 41601 йому було повідомлено, що на виконання у відділі перебувало виконавче провадження № 3514341 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2220 від 04 січня 1997 року, виданого Радянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів в розмірі ј частини. Інші виконавчі документи стосовно ОСОБА_1 на виконання до відділу не надходили (а. с. 79).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 14 ЦПК України 2004 року, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-Х1У «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-Х1У) (тут і далі - в редакції, чинній на час спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом статей 25, 27 Закону № 606-Х1У виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 22 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом № 606-Х1У заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням (стаття 32 Закону № 606-Х1У).

За правилами частин першої, другої статті 57 Закону № 606-Х1У арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За правилами пункту 6 частини четвертої статті 59 Закону № 606-Х1У підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову.

Доказів отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що правові підстави для її задоволення відсутні.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги є зводяться до переоцінки висновків суду, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Бербена Михайла Юрійовича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина