Провадження № 22-ц/824/6545/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Офіс Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконими діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що в період із 30 вересня 2014 року по 30 липня 2018 року, тобто 46 місяців, він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину і перебував під слідством.

Посилався, що слідчим Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України розслідувалось кримінальне провадження № 00000838, зареєстроване в ЄРДР 15 серпня 2014 року за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України. В рамках розслідування 29 вересня 2014 року вінбув затриманий за підозрою у вчиненні злочину та в цей же день йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні вказаних злочинів. В цей же день 29 вересня 2014 року за місцем його проживання і в автомобілі за ухвалами слідчого судді проведені обшуки та вилучені грошові кошти. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2014 року відмовлено у клопотанні про обрання йому запобіжного заходу тримання під вартою та обрано запобіжний захід у виді застави в розмірі 364400 грн. з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. В подальшому строк дії обов'язків продовжувався ухвалами слідчих суддів до чотирьох та шести місяців. Окрім того, ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2014 року накладено арешт на його майно - грошові кошти, квартиру та автомобіль. 12 лютого 2018 року старшим слідчим в ОВС ГСУ ГПУ йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України.

Вказував, що 30 липня 2018 року прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих

- 2 -

ГСУ виніс постанову про закриття кримінального провадження № 00000838 від 14 серпня 2014 року за підозрою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, а також про скасування дії запобіжного заходу. Окрім цього, 30 липня 2018 року постановою прокурора скасовано арешти його майна.

Зазначав, що постановою про закриття кримінального провадження повністю доводиться факт його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, а також незаконного арешту його майна, що у своїй сукупності суттєвим чином обмежувало його права. Наведені дії органу досудового розслідування і прокуратури спричинили йому значні моральні страждання. Зокрема протиправне кримінальне переслідування, тривалий характер процесу доведення його винуватості порушили його звичний образ життя та спричинили моральні страждання і завдали шкоди його здоров`ю, особистому іміджу і діловій репутації. Відповідно до висновку психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року йому завдано суттєвих моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством, що тривало 46 місяців, та орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду складає 1440 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи, що на час подачі позову становить суму в розмірі 6009120 грн. У зв`язку з наведеним просивсуд стягнути на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури в розмірі 1440 мінімальних заробітних плат, що становить суму в розмірі 6009120 грн. шляхом списання цих коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 217258 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, непраивльну оцінку доказів, неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про завищеність розміру моральної шкоди та її невідповідність характеру правопорушення, глибині його фізичних і душевних страждань. Суд в тому числі дав невріну оцінку поданому ним висновку психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року, за яким йому завдано суттєвих моральних страждань, а орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду складає 1440 мінімальних заробітних плат. Стягнувши мінімальний розмір відшкодування, передбачений законом, суд не врахував глибину та тривалість душевних страждань позивача, проігнорував те, що стан здоров`я позивача погіршився, він переніс гострий інфаркт міокарда. Судом не врахрована судова практика, зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії Ксаційного цивільного суду від 28 березня 2018 оку у справі № 757/32334/15-ц.

Відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, необгрунтованість рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована неправильністю рішення щодо стягнення

- 3 -

коштів із Державної казначейської служби України, оскільки казначейство жодних прав позивача не порушувало. Судом необгрунтовано визначено розмір моральної шкоди, який безпідставно завищено. Зокрема, суд виходив із мірнімального заробітку на час вирішення справи, не врахувавши, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06 грудня 2016 року мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення окладів і зарплат та інших виплат, а застосовується прожитковий мінімум станом на 01 січня 2017 року у розмірі 1600 грн. Не врахована постанова Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц, де застосовано мінімальну заробітну плату у розмірі 1600 грн.

Офіс Генерального прокурора подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов частково, а доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 і Державної казначейської служби України є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Орлов В.П. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне в частині відмови у задоволенні вимог. З апеляційною скаргою Державної казначейської служби України не погодилися, просили залишити її без задоволення.

Представник Офісу Генерального прокурора в суді апеляційної інстанції проти задоволення обох апеляційних скарг заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Державна казначейської служби України належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судових повісток, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2014 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження № 00000838 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, яке розслідувалося Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України.

В рамках розслідування зазначеного кримінального провадження позивач

ОСОБА_1 29 вересня 2014 року був затриманий за підозрою у вчиненні злочину. В цей же день 29 вересня 2014 року йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, і на підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м.Києва були проведено обшуки за місцем його фактичного проживання і в його автомобілі, за результатами яких були вилучені грошові кошти.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2014 року відмовлено у клопотанні прокурора про обрання позивачу запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрано запобіжний захід у виді застави в розмірі 364400 грн. з покладенням на позивача обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. В подальшому строк дії обов'язків продовжувався ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м.Києва від 28 листопада 2014 року та від 27 січня 2015 року, - до чотирьох та шести місяців, відповідно.

Окрім того, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2014 року накладено арешт на майно позивача, зокрема, грошові кошти.

12 лютого 2018 року старшим слідчим в ОВС ГСУ ГПУ повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України.

Також судом встановлено, що постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ГСУ ГПУ від 30 липня 2018 року закрите кримінальне провадження № 00000838 від 14 серпня 2014 року за підозрою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, а також скасовано дію запобіжного заходу.

Постановою цього ж прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ГСУ ГПУ від 30 липня 2018 року скасовано арешти, накладені на майно позивача.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач незаконно перебував під слідством упродовж 46 місяців, а саме в період із 30 вересня 2014 року по 30 липня 2018 року, що є передбаченою законом підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, суд вірно врахував як термін перебування позивача під слідством, так і розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом, а також положення ст.23 ЦК України, щодо обставин, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Стаття 56 Конституції Українипроголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб

- 5 -

органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України).

Спеціальним законом, який врегульовує спірні правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»згідно п.1 ст.1 якого підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема, у випадкузакриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати(п.2 ст.2 Закону).

У наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуєтьсяються в тому числі моральна шкода (п.5 ст.3 Закону).

Згідно ст.4 цього Закону відшкодування шкоди, в тому числі моральної, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З урахуванням встановлених по справі обставин щодо незаконного перебування позивача під слідством, а також строку такого перебування та розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, а також наданих позивачем доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, суд вірно визначив розмір у сумі 217258 грн.

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно доводити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справа № 236/893/17).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про хибність висновків суду про завищеність розміру моральної шкоди та невріну оцінку поданому ним висновку психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року, за яким йому завдано суттєвих моральних страждань, а орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну

- 6 -

шкоду складає 1440 мінімальних заробітних плат колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

При визначенні розміру моральної шкоди судом вірно враховано положення ст.23 ЦК України, зокрема характер правопорушення у відношенні позивача, глибину його фізичних і душевних страждань, а також вимоги розумності та справедливості.

Таким чином, визначений судом розмір відшкоудвання моральної шкоди відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що суд дав невірну оцінку поданому ним висновку психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року, за яким йому завдано суттєвих моральних страждань, а орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду складає 1440 мінімальних заробітних плат колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Вирішуючи спір, суд дав належну оцінку висновку психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року, встановивши що даний висновок не є висновком експерта, оскільки виготовлений особою, щодо якої у висновку відсутні відомості про її кваліфікацію експерта відповідно до Закону Укрсаїни «Про судову експертизу», окрім того, всупереч приписам ч.5 ст.106 ЦПК України, особа, яка його виготовила не попереджена про кримінальну відповідальність.

Отже, даний висновок є письмовим доказом.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відхиляючи доводи скарги позивача, про те, що наведений висновок психологічного дослідження № 94 від 02 липня 2019 року є беззаперечним доказом заподяння моральної шкоди саме у вказаному у ньому розмірі, апеляційний суду виходить з того, що наведені у висновку розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу, є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивача і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації.

Тобто, висновки носять рекомендаційний характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди, суд у сукупності з іншими доказами у справі перевірив визначений розмір відшкодування моральної шкоди та прийшов до висновку про його надмірність, вірно врахуваши, як характер правопорушення щодо позивача, який виразився у пред`яленні йому підозри,так і положення ст.23 ЦК України та надані позивачем докази щодо розміру шкоди, а також вимоги розумності та справедливості.

Посилання у скарзі позивача ОСОБА_1 на те, що стан його здоров`я погіршився, бо внаслідок незаконнийх дій слідства він переніс гострий інфаркт міокарда, безпідстані, оскільки недоведені. Наявність причинного зв`язку між інфарктом і порушенням щодо позивача кримінальної справи потребує спеціальних знань, а відтак потребує призначення і проведення відповідної судово-медичної експертизи фахівцями, яка у справі відсутня.

Посилання на те, що не врахована судова практика, зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії Ксаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі

- 7 -

№ 757/32334/15-ц, де судом відшкодовано 500000 грн. моральної шкоди, неодоречні, оскільки в даній справі встановлені інші фактичні обставини, зокрема судом встановлено, що особа незаконно перебувала під слідством близько 9 років, а саме з 19 серпня 2006 року по 08 квітня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що судом необгрунтовано визначено розмір моральної шкоди, який безпідставно завищено, не обгрунтовані. Як вище вказувалося розмір визначено з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог закону.

Посилання казначейської служби на неврахування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, згідно якого мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, а необхідно брати за основу як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб є неспроможними, з огляду на таке.

Вказаний закон не ругулює спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, а стосується соціальних гарантій та обчислення посадових окладів, заробітку пенсій тощо, які виплачуються громадянам від мінімального заробітку. Оскільки відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, то підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 466/4795/17, від 24 липня 2020 року у справі № 161/17046/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16-ц, де Верховний Суд чітко вказав, що на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року не поширюється.

Доводи касаційної скарги казначейської служби про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц є необгрунтованими, оскільки зазначені висновки зроблені судами з урахуванням інших встановлених судами фактичних обставин справи.

Водночас доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування моральної шкоди саме із Державної казначейської служби України не грунтується на законі.

Як вище вказувалося згідно ч.1 ст.1176 ЦК України та ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»обов`язок відшкодування шкоди, в тому числі моральної, покладено на державу і провадиться за рахунок коштів державного бюджету України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року).

Відповідно до п.п.35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить

- 8 -

оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

З огляду на викладене стягнення відшкодування моральної шкоди на користь позивача безпосередньо із Державної казначейської служби України є безпідставним, оскільки суб`єктом відповдіальності за завдану шкодк є держава.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування з азначейської служби змінит, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржене рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог змінити, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.Бастіонна 6, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування завданої моральної шкоди 217258 гривень.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: