22-ц/804/2205/20
263/2908/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„15 вересня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 263/2908/20
Номер провадження 22-ц/804/2205/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М.,Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи :
позивач АТ КБ «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2020 року головуючого судді Папаценко П.І. зі складанням повного тексту судового рішення 27 квітня 2020 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
У березні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що відповідно до договору № б/н від 12 липня 2018 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. У порушення умов кредитного договору, відповідач не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 25 грудня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 12 385,26 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 8459 грн. 57 коп., в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту 0 грн. , заборгованість за простроченим тілом кредиту 8459 грн. 57 коп., заборгованість за нарахованими відсотками 0 грн., заборгованість за простроченими відсотками 601 грн. 66 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України 2258 грн. 07 коп., нарахована пеня 0 грн. , нарахована комісія 0 грн. , а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. , штраф (процентна складова) 565 грн. 97 коп. Просив стягнути з відповідача заборгованість та судовий збір у розмірі 2102 грн.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. З урахуванням, ухвали цього ж суду від 15 червня 2020 року , про виправлення описки у резолютивній частині судового рішення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредита у розмірі 8459,57 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ КБ « ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків та штрафів, ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнити вимоги банку повністю, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками користування кредитом, оскільки відповідач допустив заборгованість, і судом встановлено, що вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими. Отже, статтею 625 ЦК України передбачений обов`язок боржника відповідати перед кредитором, тому у суду не було підстав для відмови в таких позовних вимогах. Також суд незаконно відмовив у стягненні штрафних санкцій з відповідача, оскільки умовами кредитування передбачені штрафи за порушення зобов`язань.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» не з*явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 01 вересня 2020 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 381 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.126-127,131). Від представника АТ КБ « ПриватБанк» Шишелової Н.В. електронною поштою надійшло клопотання про підтримання апеляційної скарги у повному обсязі та про можливість розгляду справи за відсутністю представника (а.с.95-96).
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом оголошення на веб-порталі судової влади України,та шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.128,132 ).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав .
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 липня 2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 1500 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.
Згідно з наданим банком розрахунком ,відповідач за кредитним договором станом на 25 грудня 2019 року допустив заборгованість в розмірі 12 385,26 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 8459 грн. 57 коп., в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту 0 грн. , заборгованість за простроченим тілом кредиту 8459 грн. 57 коп., заборгованість за нарахованими відсотками 0 грн. , заборгованість за простроченими відсотками 601 грн. 66 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України 2258 грн. 07 коп., нарахована пеня 0 грн. , нарахована комісія 0 грн. , а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 565 грн. 97 коп.
Задовольняючи позовні вимоги частково і відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитним ресурсом, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», та що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог в частині стягнення штрафів, оскільки відповідач є громадянином України, який зареєстрований в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним з ним кредитним договором нараховувати заборонено.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Також немає доказів того, що була визначена відсоткова ставка та того, що відсоткова ставка узгоджена сторонами, який строк пільгового періоду, інші істотні умови, які б дали можливість перевірити вимоги позивача про заборгованість по відсоткам та наявність підстав нарахування штрафних санкцій.
З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Банк посилається на анкету-заяву позичальника від 12 липня 2018 року (а.с. 10-11), але , анкета -заява сама по собі не є належним підтвердженням, що саме такі умови, про які просив позичальник при її заповненні, були закладені в кредитний договір.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами станом на 25 грудня 2019 року, при цьому посилався на положення статті 625 ЦК України.
Тобто, у зв`язку із порушенням умов повернення кредиту, відповідач повинен повернути борг з відсотками 86,4% для карти «Універсальна», 84% для карти «Універсальна Голд».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).
Разом з тим зі справи неможливо встановити, чи погоджений із позичальником розмір відсотків за кредитом, оскільки неможливо встановити, на яких саме умовах йому виданий кредит.
Позивачем не надано та в матеріалах справи відсутня довідка про видачу кредитної картки відповідачу , та встановити строк її діє та різновид картки не можливо , хоча банк вказує на різні розміри відсотків, пов`язуючи їх із карткою для користування кредитом.
Неможливо встановити такі обставини і з виписки з договору про рух коштів по рахунку позичальника, який був долучений до матеріалів справи.
Отже, розмір суми відсотків і штрафних санкцій за користування кредитними коштами і порушення умов договору позивачем належно не доведений.
Також,апеляційний суд звертає увагу, що укладений між сторонами кредитний договір від 12 липня 2018 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 8 459,57 грн. в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, у даному випадку непогашеного тіла кредиту.
Висновки суду про стягнення з боржника заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 8459,57 грн ніким із сторін не оскаржуються.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Разом з тим, підсумовуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення суми заборгованості за відсотками по кредиту у зв`язку із відсутністю доказів істотних умов кредитування, а саме розміру ставки, строку, що обмежує право їх нарахування, погоджених із позичальником, є правильним.
Доказів на підтвердження заявлених вимог про стягнення процентів за користування кредитом не надано позивачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, у відповідності до норм процесуального права врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позивачу належало виходячи із підстав позову доводити умови укладеного кредитного договору від 12 липня 2018 року б/н та наявність визначеної банком заборгованості за цим договором, проте зроблено це не було.
У відповідності до положень ч.ч.2,3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Перевіривши справу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в повному обсязі не доведені, і задоволенню підлягають тільки в частині стягнення тіла кредиту.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою судом доказів, які не є достатніми, і вимог щодо їх переоцінки.
Жодних інших доказів, які б спростували висновок суду, позивачем апеляційному суду не надано.
Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, в тому числі розрахунок заборгованості і обставини, що стосуються користування відповідачем послугами банку, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, у зв`язку із тим, що суд не мав відмовляти у стягненні заборгованості по відсоткам, розрахованої в порядку статті 625 ЦК України, суперечать змісту позовних вимог банку, з яких вбачається, що банк у якості заборгованості визначив не суму відповідальності в розумінні норми статті 625 ЦК України, а заложив суму розрахованих з урахуванням підвищення у зв`язку із невиконанням умов договору відсотків, яку суд першої інстанції вважав недоведеною. Апеляційний суд погодується із висновками суду в цій частині, тому вважає, що такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду і не можуть слугувати підставою для його скасування.
З огляду на викладене , апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 18 вересня 2020 року .
Судді: