Справа № 308/8079/19
28 серпня 2020 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Торчинович Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла примусове вселення позивача в квартиру -
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 28.08.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.09.2020 року.
ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла та примусово вселити ОСОБА_1 в квартиру.
Позовна заява мотивована тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 ,згідно витягу № 156867140 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 20.02.2019 року.Право приватної власності на житлову квартиру ОСОБА_1 набуто у порядку позасудового задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодавцем була ОСОБА_3 .
Однак як вказано у позовній заяві, у належній позивачу квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (син ОСОБА_3 ), який добровільно не бажає залишати помешкання. Разом із тим позивач вказує, що відповідач не є членом його родини та проживає без його на те згоди. Як стверджує позивач, неодноразові його вимоги до відповідача про звільнення житлового приміщення залишилися без задоволення. Позивач зазначає, що через умисні дії відповідачів він не в змозі користуватися власним житлом.
З огляду на викладені обставини, положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також нарішення Європейського суду з прав людини , практику Верховного Суду, (зокрема Постанова від 14 січня 2019 року у справі N° 554/7725/17) позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , код НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла. А також, примусово вселити ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , у квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалю Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла та примусове вселення позивача в квартиру, справу призначено до судового розгляду.
Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце проведення судове засідання повідомлявся належним чином. Разом із тим на адресу суду ОСОБА_1 , подав заяву в якій просить суд проводити підготовче та судове засідання за його відсутності, вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час та місцерозгляду справи повідомлявся належним чином в тому числі і шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-порталі Судова влада України, про причини неявки не повідомляв про відкладення розгляду справи не клопотав, відзиву на позовну заяву відповідач не подав.
На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223,280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогоюяких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 КонституціїУкраїни та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.
Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що одним із основних завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.
Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 , є власником спірної квартири АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прийнято 20.02.2019 року.
Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер: 5644, виданий 30.11.2007, видавник: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А.; договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер: 1655, виданий 25.07.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В.; письмова вимога, серія та номер: б.н, виданий 02.11.2018, видавник; ОСОБА_1:; письмова вимога, серія та номер: б.н, виданий 03.08.2018, видавник: ОСОБА_1; письмова вимога, серія та номер: б.н, виданий 10.09.2018, видавник: ОСОБА_1 .
У спірній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . Вказане підтверджується наданою до позовної заяви довідкою виданою відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради. Окрім того, згідно довідки виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради що надано до суду на відповідний запит, відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .
Матеріали справи містять копії вимог про усунення перешкод у користуванні власністю адресовану ОСОБА_2 . Також додано квитанції про направлення відповідачу рекомендованих листів із вказаною вимогою від 25.02.2019 року та 19.06.2019 року.
Разом із тим вказана вимога власника квартири не виконана, відомості про добровільне виселення ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Таким чином, при розгляді справи встановлено, що відповідач, втратив право на користування житловим будинком у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуттям позивачем права власності на таке майно.
Так, позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується доданим до матеріалів справи Витягом № 156867140 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 20.02.2019 року. Відповідно ОСОБА_3 , яка була попереднім власником вказаної квартири втратила право власності на неї.
Вказане дає підстави стверджувати, що відповідач по справі втратив право користування спірною квартирою. Окрім того, позивач як власник будинку заперечує проти проживання відповідача у квартирі що йому належить, оскільки відповідач не є членом його сім`ї у силу частини першої статті 6 СК України.
Згідно прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 просив «Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , код НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла. Примусово вселити ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , у квартиру АДРЕСА_1 ».
У постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».
Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Наведе свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишні власники житла в силу закону втратили право користування житлом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч.1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло. Позивач це довів, надавши підтвердження про право власності на майно.
З огляду на викладене, позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у тому числі, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідно, позивач наділений правом вселитися до належного йому житла, у зв`язку із чим позов у названій частині й підлягає задоволенню.
Проте, в іншій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України).
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Позивачем підстав передбачених ст. 116 ЖК УРСР не зазначено. Разом із тим, згідно вимог ЗУ «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Позивачем до матеріалів справи додано докази того, що на адресу відповідача надсилались вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, ОСОБА_2 висувалася вимога про звільнення спірної квартири протягом 40-ти днів. Такі письмові вимоги надсилалися поштовим зв`язком однак виконані відповідачем не були.
Велика Палата Верховного Суду ( у справі №569/4373/16-ц) вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
В справі що розглядається встановлено, що позивач є законним власником спірного житла, яке набуте ним в позасудовому порядку задоволення вимог іпотекодержателя ( ОСОБА_3 ).
Відповідач має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, фактично в ній проживає.
При цьому, відомостей що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, суду надано не було, відомостей підтверджуючих даних про те, що відповідач, є родичем колишнього власника спірного житла суду надано не було. Слід зазначити, що у суду на день ухвалення рішення відсутні відомості про те, що у відповідача не має зареєстрованого права власності на інше житлове приміщення, та чи має він у користуванні інше житло. Інших підстав в цій частині позивачем в позовній заяві не наведено.
Суд вважає за необхідне вказати і на те, що відповідач не скористався своїм правом на захист, від нього відзиву не надходило, в судове засідання для надання пояснень останній жодного разу не з`явився. наведене позбавляє суд можливості з`ясувати позицію відповідача у даній справі.
Таким чином, з урахуванням наведеного суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Відтак, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 768 грн. 40 коп. судового збору.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178,223, 263-265, 273, 279, 280-283, 289, 354, 355 ЦПК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про іпотеку», суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення його із зазначеної квартири без надання іншого житла примусове вселення позивача в квартиру - задовольнити частково.
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , код НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути ОСОБА_2 , код НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В.Фазикош