Провадження № 2/127/4380/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Швець Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 26 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики за яким позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 1078170 гривень, що є еквівалентом суми 41500 доларів США. Факт передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми підтверджується власноручно написаною розпискою позичальником від 26.10.2016р. Відповідно до пункту 3 Договору позики від 26.10.2016, позичальник зобов`язується не пізніше двадцять шостого жовтня дві тисячі сімнадцятого року повернути одержану ним суму грошей у повному обсязі, або домовитись з позикодавцем про пролонгацію договору письмово. Слід зазначити, що ОСОБА_2 усупереч наявному обов`язку грошові кошти - не повернула, чим порушила права та інтереси Позивача.Згідно із пунктом 5 Договору позики від 26.10.2016, повернення грошей має відбуватися за адресою: АДРЕСА_1 , або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, про яку він зобов`язаний протягом п`яти днів з моменту зміни адреси письмово повідомити позичальника. Пунктом 11 Договору позики від 26.10.2016, між іншим, передбачено, що позичальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що її чоловік ОСОБА_3 , дав згоду на одержання позики зазначеної у цьому договорі грошової суми, шляхом укладення та підписання даного договору. Крім того, у Договорі позики від 26.10.2016 міститься підпис ОСОБА_3 про надання такої згоди. Відтак, обов`язок повернення отриманих у позику грошових коштів є спільним для подружжя. Пунктом 6 Договору позики від 26.10.2016 передбачено, що у випадку коли позичальник не поверне позику в терміни, зазначені в п. 3 цього договору (в тому числі невиконання вимоги на дострокове повернення позики), він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити штраф у розмірі 3 (трьох) процентів від суми простроченої заборгованості та пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Штрафні санкції накладаються на всю суму не повернутої позики і діють до дня повного розрахунку. Так, розмір пені за останній рік становить - 3935320,50 гривень . Індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто за період з листопада 2017 року по липень 2019 року (включно), становить - 164420,92 гривень. Просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 5177911,42 гривень, що складається з 1078170 гривень основної суми заборгованості, 3935320,50 гривень пені, 164420,92 гривень інфляційних втрат.

12.11.2019року ухвалою суду відкрито провадження за правилами позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.01.2020року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Федик Ю.Ю. в судовому засіданні позов визнала частково.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Хейніс О.Г. в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.10.2016року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладеного договір позики, згідно п. 1 позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 078 170,00грн., що є еквівалентом суми 41 500 доларів США, за курсом встановленим на 26.10.2016р. ПАТ «Державний ощадний банк України» як курс продажу долара сумі США (100 доларів США = 2598,00грн.). Позика є безпроцентною.

Згідно п. 2 договору позики позичальник зобов`язується не пізніше 26.10.2017року повернути одержану ним суму грошей у повному обсязі, або домовитись з позикодавцем про пролонгацію договору письмово.

Згідно п. 9 договору позики якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаних в п. 3 термінів позикодавець має право пред`явити цей договір до стягнення суми позики, штрафу та пені.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1046 ЦК України договір є укладеним з моменту передання грошей.

Норми ст.ст. 509, 623, 625 ЦПК України зазначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Також ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позовні вимоги в частині стягнення суми боргу, пені та інфляційних втрат з ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною 4 статті 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018р. у справі №639/7335/15-ц тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Враховуючи викладене, та те, що позивачем не доведено факт укладення ОСОБА_2 договору позики в інтересах сім`ї та використання даних коштів в інтересах сім`ї, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3

Натомість представник ОСОБА_2 адвокат Федик Ю.Ю., в судовому засіданні не заперечувала, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику 1 078 170,00грн., що є еквівалентом суми 41 500 доларів США, дані кошти позивачу не повернула, а тому суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сума боргу в розмірі 1 078 170,00грн.

Позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 3 935320,50грн. підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 договору позики у випадку коли позичальник не поверне позику в терміни, зазначені в п. 3 цього договору ( в тому числі невиконання вимоги на дострокове повернення позики), він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити штраф у розмірі 3 процентів від суми простроченої заборгованості та пеню в розмірі 1 процент від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Штрафні санкції накладаються на всю суму не повернутої позики і діють до дня повного розрахунку.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені, підлягають до часткового задоволення, оскільки нарахована позивачем пеня за несвоєчасне повернення боргу в розмірі 3 935 320,50грн., значно перевищує розмір збитків та суперечить ст. 18 п. 5 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, тому до стягнення з ОСОБА_2 підлягає 50% від основної суми боргу в розмірі 539 085,00грн. (1 078 170,00/2= 539 085,00грн.).

Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 164 420,92грн. задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Як вбачається із договору позики ОСОБА_2 фактично отримала позику у доларах США, а саме 41500,00 доларів США. Відповідно до п. 4 договору позики встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позику саме по курсу долару США, що встановлений ПАТ «Державний ощадний банк» на день повернення позики.

Позивач просить стягнути з відповідачів 164420,92 грн. , що складається із суми нарахування індексу інфляції, посилаючись при цьому на норми ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивачем суму втрат від інфляції нараховано на зобов`язання, які виникли з договору позики від 26.10.2016 р., відповідно до якого ОСОБА_1 передано в позику ОСОБА_2 кошти в сумі 41500,00 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс 17, постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 761/1617/15-ц, постанові Верховного Суду від 11.10.2018 р. у справі № 905/192/18.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 617 255,00гривень, з яких: 1 078 170,00грн. сума боргу, 539 085,00грн. пеня.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 9 605,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 129 Конституції України ст. ст. 526, 530, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 7, 12, 13, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 617 255,00гривень, з яких: 1 078 170,00грн. сума боргу, 539 085,00грн. пеня.

В задоволенні решти позовних вимог та в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 605,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.02.2020року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 .

Суддя: