Єдиний унікальний номер 219/611/20
Номер провадження 22-ц/804/2602/20
Єдиний унікальний номер 219/611/20 Головуючий у 1 інстанції Шевченко Л.В.
Номер провадження 22-ц/804/2602/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/611/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року, постановленого у складі судді Шевченко Л.В., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 15 790,53 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 102 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 серпня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язаний за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 01.12.2019 року має заборгованість в розмірі 15 790,53 гривень, яка складається з наступного: 10 118,04 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту,1 484,90 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 2 959,47 грн. - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 728,12 гривень - штраф (процентна складова). З урахуванням позиції Верховного Суду у постановах №№ 755/2720/16-ц від 06.02.2018 та 356/1635/16-ц вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить позов задовольнити.

27.04.2020 року позивачем були збільшені позовні вимоги, а саме позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 07.04.2020 року становить 17 472,53 грн., з яких: 10 118,04 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10 118,04 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 636,80 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений; 2 409,47 грн. нарахована пеня; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована частина), 808,22 грн. штраф (процента складова) (а.с.117-120).

17 червня 2020 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.08.2020 в сумі 10118,04 грн. В задоволенні іншої частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1217,23грн.

На зазначене судове рішення позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк». В іншій частині рішення не оскаржують.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами прийняте без повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Посилається на надану до суду позивачем копію заяви від 21.08.2010 року, з якої вбачається інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що " Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді.... Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Банку".

Зазначає, що відповідач особисто підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Универсальна. 55 днів пільгового періода" в якій зазначено, базова відсоткова ставка за користування кредитом 3 %, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Тобто сторонами при укладенні договору були досягнуті усі істотні умови договору. Вказана довідка надана позивачем разом із позовною заявою, проте суд на вказаний доказ уваги не звернув.

Стаття 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки

Відповідно по ст.49 Закону «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Отже, - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послу, які розмішують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Суд відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст. 1046 та 1048 ЦК України.

Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. Отже, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10118,04 грн. ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.08.2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , як клієнтом, укладено договір шляхом заповнення позичальником анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої відповідачу була видана кредитка картка «Універсальна» (а.с.23 зв. бік).

У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Цього ж дня відповідач ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів льотного періоду», в якій зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 3,00% на місяць (36% на рік), тобто розмір процентної ставки за користування кредитом таким чином між сторонами погоджено (а.с.24).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.08.2010 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Разом з тим, анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов договору. До позовної заяви не додані документи, які б підтверджували, що на момент підписання анкети-заяви 21.08.2010 року, відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяг з яких долучено до позовної заяви.

Цього ж дня відповідач ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів льотного періоду», в якій зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 3,00% на місяць (36% на рік), тобто розмір процентної ставки за користування кредитом таким чином між сторонами погоджено (а.с.24).

Довідкою про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів з будь-якого з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій; базова процента ставка, в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), - 3,0 %. Відповідач була ознайомлена з фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, що підтверджується її підписом на вказаній довідці (а.с.24).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їхнього відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

У заяві позичальника від 21 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту за уточненою позовною заявою, просив стягнути 17472,53 грн., у тому числі заборгованість за просроченим тілом кредиту 10118,04 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит - 3636,80 грн., а також пеню - 2409,47 грн., заборгованість по судовим штрафам в сумі 1308,22 грн., у тому числі фіксовану частину - 500 грн., процентну складову - 808, 22 грн. (а.с.117-120).

Обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.08.2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Також, позивач в обґрунтування укладення договору приєднання, надав суду Умови та Правила надання банківських послуг, у якому вказується «Банк: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ліцензія Національного банку України № 22 від 05.10.2011, в особі Голови правління Петра Крумпханзла, який діє на підставі Статуту, пропонує необмеженому колу юридичних та фізичних осіб надання послуг на підставі Умов та Правил надання банківських послуг. Умови та Правила надання банківських послуг ......розміщені в мережі Інтернет на сайті: https://privatbank.ua/terms/. Цей договір може бути укладений лише шляхом приєднання Клієнта до Договору: Підписання ним Заяви про приєднання до відповідного підрозділу Договору про послугу» (а.с.25).

Втім, договір приєднання, на який посилається позивач, укладено між банківською установою та ОСОБА_1 21.08.2010 року, тобто до затвердження вищевказаних Умов та Правил.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування (а.с.25-41).

Аналогічна правова позиція, про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності судового рішення в частині відмови стягнення відсотків за користування кредитом є необґрунтованими і задоволенню не підлягають з підстав наведених в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відмовляючи в задоволені позову в цій частині суд надав оцінку довідці про умови кредитування. Зокрема судом правильно зазначено, що у вказаній довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, зокрема, базова процентна ставку 3% на місяць за типом кредитної карти VISA Classik, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

Як вбачається з анкети-заяви відповідачу видано платіжну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , зазначено бажаний кредит в сумі 1000 грн. (а.с.23 зв.бік). Доказів отримання відповідачем кредиту в сумі 5000 грн. позивач не надав.

З наданої представником позивача до суду довідки від 22.04.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 21.08.2010 року, отримала картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 10.2021 року (а.с.96).

Суд першої інстанції встановив, що з роздруківки по особовому рахунку ОСОБА_1 видно, що кредитна картка № НОМЕР_2 , яка вказана у анкеті-заяві від 21.08.2010 року, використовувалася відповідачем до 04.06.2015 року. При чому, після підписання нею анкети-заяви 21.08.2010 року до 27.09.2011 року вона користувалася кредитом саме у 1000 грн., про який і зазначено в даній анкеті. Станом на 27.09.2011 року сальдо становило 12, 62 грн.

27.09.2011 року позивач збільшив кредитний ліміт до 4000 грн., а 23.03.2012 року - до 7000 грн. З невідомих причин позивач стягував щомісячно з відповідача плату за страхування «Захист на кожен день» по 10 грн., адже такий платіж не був передбачений підписаною відповідачем довідкою про умови кредитування с використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.24, 99, 100).

24.11.2015 року виконано платіж «переведення коштів при розірванні договору» - 24,97 грн. (а.с. 101 зв. бік).

Кредитною картою № НОМЕР_3 ОСОБА_1 починає користуватися з 18.05.2014 року і користується до 05.05.2018 року, з 22.02.2018 року по 05.05.2019 - кредитною картою НОМЕР_4 . В цей період згідно роздруківки з відповідача стягуються щомісячні платежі за страхування ««Захист на кожен день», «Страхування кредитного ліміту», щомісячний платіж «Миттєва розстрочка».

За даними роздруківки операцій по карті ОСОБА_1 № НОМЕР_4 здійснюються щомісячні платежі за послугу «Миттєва розстрочка» в сумі 516,52 грн.: 08.07.2018 року, 08.08.2018, 08.09.2018, 08.10.2018, 08.11.2018, 08.12.2018, 08.01.2019, 08.02.2019, 08.03.2019, 08.04.2019 по карті (а.с. 100 зв. бік); а по карті № НОМЕР_3 12.06.2016 року карту поповнено в сумі 4480,58 грн. за послугою «Оплата частинами» і пізніше з 12.07.2016 року здійснюється оплата в сумі 523,45 грн., 12.08.2016 -513,09 грн., 12.09.2016 -523,45 грн., 12.10.2016- 523,45 грн., 12.11.2016- 523,45 грн., 12.12.2016-523,45 грн., в період з січня 2017 по травень 2017 - по 523,45 грн. щомісяця 12.06.2017 - 523,47 грн.

З`ясувавши ці фактичні дані та надавши оцінку положенням Умов та Правил надання банківських послуг (пункти 2.7.1.1 - 2.7.1.3 Умов), розміщених на офіційному сайті Приватбанку, якими передбачено, що кредит «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка» (п.2.7.4.) надаються за певних умов.

Зокрема для отримання кредиту «Миттєва розстрочка», «Оплата частинами» передбачені інші умови, ніж при отриманні відповідачем кредиту 21.08.2010 року, а саме клієнт (відповідач) повинен був підтвердити ознайомлення з «Паспортом споживчого кредиту» та підтвердити покупку за кредитом або отримання кредитних коштів на картку: - в торгово-сервісних підприємствах шляхом введення Клієнтом в POS-терміналі пін-коду кредитної карти; або підписанням чеку. При цьому Анкета-заява, дані Умови та Правила, чек та Тарифи Банку разом складають Кредитний договір.

Суд першої інстанції прийшов до висновоку, з яким погоджується колегія суддів, що кредитні картки № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 зі строком перевипущеної картки до останнього дня 10.2021, не мають відношення до договору б/н від 21.08.2010 року, оскільки за цими картками з відповідача стягувалися платежі, не передбачені договором, довідкою та для надання кредиту (послуги) банку за ними (картками) передбачено підписання інших Анкет-заяв, ознайомлення з іншими Умовами та Правилами, наявність підписаних чеків на оплату товарів (або послуг), які складають Інший кредитний договір. Крім того у довідці про умови кредитування вказується, що вона підписана позичальником до договору SAMDN50OTC003672875 (який суду не надано), тоді як с позовом Банк звернувся за договором б/н від 21.08.2010р.

Апелянт в скарзі заперечень з цього приводу не навів.

У статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено в рішенні, що позивач в спірний період неодноразово, без відома відповідача (боржника), змінював відсоткову ставку за кредитом, що також не дає можливості встановити базову відсоткову ставку. Так, зокрема з розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору вказана процента ставка по кредиту в розмірі 36 % на рік, далі процентна ставка була змінена - 01 січня 2013 року зменшена до 30%, 1 вересня 2014 року збільшена до 34,80% та 01 квітня 2015 року збільшена до 43,20%.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем відповідно до вимог договору не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки, на підтвердження надсилання повідомлення та інформування клієнта щодо зміни тарифу суду не було надано ніяких доказів.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву позичальника, як стверджує позивач про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів на кредитну карту взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів.

Позивачем не надано суду першої інстанції належних доказів щодо розміру процентної ставки, узгодженої сторонами у письмовій формі при укладенні кредитного договору про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування статті 634 ЦК України, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за процентами.

Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3153,00 грн. (а.с 216, а.с 229).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 17472,53 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року встановлено у розмірі 2 102 гривні.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв