Дата документу 02.09.2020
Справа № 334/8692/19
Провадження № 2/334/1839/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Бараш Ю.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Шульга Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ТОВ «Полетехніка», код ЄГРПОУ 34217047 про визнання наказу незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі на посаді начальника відділу логістики в ТОВ «Полетехніка», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.08.2019 року по день прийняття судом рішення та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10641,38 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що наказом № 6-П від 12.01.2016 року він був прийнятий на роботу до ТОВ «Полетехніка» на посаду начальника відділу логістики. Безпосереднім місцем його роботи був офіс за адресою: 69002, м.Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 121-В, склад за адресою: АДРЕСА_1 , офіс та склад за адресою: 08363, Київська область, Бориспільський район, с.Сошников, пер. Личенко, буд. 7.

Дисциплінарні стягнення щодо нього не застосовувались.

Позивач подав до відповідача заяву про звільнення його 29.07.2019 року з займаної посади у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з причини переїзду на інше місце проживання, але начальник відділу з персоналу Телюпа О.В. відмовилась її прийняти та зареєструвати. Вказана заява про звільнення була надіслана поштою 25.07.2019 року та 30.07.2019 року, що підтверджується квитанціями про відправку та повідомленнями про отримання.

Начальник відділу з персоналу Телюпа О.В., заявила, що заяви про звільнення підприємство не отримувало.

Позивач був вимушений повторно написати 29.07.2019 року нову заяву про звільнення за угодою сторін 30.07.2019 року, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Але, з невідомих причин отримав повторну відмову від ОСОБА_3 .

На роботі він був присутнім до 29.07.2019 року включно та виконував свої функціональні обов`язки, що зумовлені посадовою інструкцією та передбачають бути присутнім на підприємстві, а не безпосередньо на робочому місці. З 22.07.2019 року по 26.07.2019 року включно ним були проведені зустрічі та перемовини з експедиційними компаніями.

29.07.2019 року його не було звільнено згідно заяви, і він не зміг своєчасно переїхати до іншого місця проживання, чим йому завдано моральної та матеріальної шкоди.

Вказані обставини призвели його до стресу та він був вимушений звернутись в лікарню за допомогою. З 30.07.2019 року по 07.08.2019 року він знаходився на лікарняному.

28.10.2019 року його було звільнено за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що відповідач порушив умови та порядок його звільнення, безпідставно та необґрунтовано вніс запис до його трудової книжки запис про прогул, оскільки факт прогулу доведено не було.

Після одужання, 08.08.2019 року він приїхав до офісу щоб приступити до виконання посадових обов`язків та надати лікарняний лист. Втім, його не допустили до роботи без пояснення причин та перепустку було заблоковано, від нього не було відібрано письмові пояснення.

У відповідності до ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім того вважає, що відповідачем порушено строки застосування дисциплінарного стягнення, оскільки у відповідності до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути застосоване не пізніше одного місяця з дня виявлення прогулу.

Так, у наказі № 446-П від 28.10.2019 року «Про звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин» вказано дату його першого прогулу 22.07.2019 року, а застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відбулося 28.10.2019 року.

Фактично він отримав трудову книжку 05.12.2019 року, про що свідчить підпис у Книзі обліку руху трудових книжок.

Відповідач незаконно звільнив його з посади начальника відділу логістики, що є підставою для виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи з 08.08.2019 року по день прийняття судом рішення про поновлення його на посаді.

Діями відповідача йому спричинено матеріальну та моральну шкоду, оскільки після необґрунтованої відмови прийняти його заяву про звільнення 29.07.2019 року та сильного морального тиску з боку адміністрації його здоров`я різко погіршилося, у нього підвищився кров`яний тиск. Внаслідок цього він перебував на лікарняному з 30.07.2019 року по 07.08.2019 року. Однією із причин його хвороби, як зазначили лікарі, є посилення емоційного фону (стресова ситуація).

Порушення відповідачем його прав у сфері трудових відносин, звільнення з роботи у порядку п.4 ст. 40 КЗпП України принизило його, завдало моральної шкоди та призвело до моральних страждань, та інших негативних наслідків морального характеру.

Порушення його прав завдало душевних страждань, він постійно знаходиться в пригніченому стані, втратив спокій, його самопочуття та психологічний стан погіршився. Він хвилюється та нервує з приводу ситуації щодо мала місце щодо нього. Його постійно переслідують думки про вчинене відповідачем щодо нього, що в свою чергу призводить до його роздратованості, до замикання в собі та своїх проблемах, а відповідно погіршує його відносини з оточуючими його людьми, його близькими та рідними. Він вимушений витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, що викликає від нього додаткових непередбачених раніш зусиль.

Згідно надано розрахунку моральну шкоду він визначає в розмірі 10641,38 грн.

З урахуванням викладеного, позивач просить визнати наказ про його звільнення незаконним та скасувати, поновити його на роботі на посаді начальника відділу логістики в ТОВ «Полетехніка», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.08.2019 року по день прийняття судом рішення та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10641,38 грн.

В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі, оскільки вважає, що відповідачем

12.02.2020 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав.

Позивач працював в ТОВ «Бізон-Імпорт», яке перейменовано в ТОВ «Полетехніка» на підставі рішення Загальних зборів учасників № 14/05/2019 від 14.05.2019 року на посаді начальника відділу логістики з 12.01.2016 року, наказ ТОВ «Бізон-Імпорт» № 6-П від 12.01.2016 року.

При прийомі на роботу ОСОБА_2 було ознайомлено з переліком посадових обов`язків, умов праці, з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, техніки безпеки та протипожежної безпеки, про що свідчить його підпис в Контрольному листі про інструктування з безпеки праці від 12.01.2016 року.

Також позивач ознайомлений з Положеннями про відділ логістики, затверджений наказом № 26/1 від 11.12.2017 року, яким закріплено його права та обов`язки, з наказом № 1 від 10.02.2016 року «Про дотримання трудової дисципліни», яким регламентовано його обов`язок повідомляти засобом телефонного зв`язку менеджера (управителя) з адміністративної діяльності та/або помічника директора підприємства про причини відсутності на роботі та/або необхідності роботи за межами офісу підприємства.

Режим роботи товариства: п`ятиденний робочий тиждень з фіксованими вихідними днями в суботу та неділю, початок роботи з 09:00 год., кінець роботи щ 18:00 год. перерва для відпочинку з 13:00 год. до 14:00 год., що регламентовано наказом № 27/1 від 01.04.2016 року.

23.07.23019 року начальник відділу логістики ОСОБА_2 з 09:00 год. до 18:00 год. був відсутній на роботі, причини відсутності директору товариства не повідомив. У зв`язку з чим 23.07.2019 року начальником відділу кадрів надано доповідну записку директору товариства.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України 24.07.23019р., 02.08.2019 р., 05.08.2019р., 07.10.2019р. у ОСОБА_2 запитано письмові пояснення про відсутність на роботі. Позивач отримав запит 05.08.2019р., 29.08.2019 р., що підтверджується його підписом на документах, проте письмових пояснень не надав.

Позивач був відсутнім на роботі з 23.07.2019р. до 28.10.2019р., що зафіксовано Актами про відсутність на роботі.

Факт проступку, вчиненого ОСОБА_2 встановлено товариством 07.10.2019 року, коли останній з`явився в офіс, відмовився від надання письмових пояснень та повідомив про відсутність у нього листків непрацездатності за період його відсутності з 23.07.2019 року по 07.10.2019 року.

28.10.2019 року на підставі наказу ТОВ «Полетехніка» № 446-П від 26.10.2019 року позивача звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України).

В цей же день ОСОБА_2 кур`єром направлено копію наказу про звільнення та лист запрошення на отримання трудової книжки, які були отримані останнім 29.10.2019 року, що підтверджується особистим підписом.

05.12.2019 року позивач особисто отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в Журналі реєстрації трудових книжок та вкладень до них. В подальшому представник відповідача заперечувала цей факт та надала витяг з журналу обліку трудових книжок.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював з 12.01.2016 року на посаді начальника відділу логістики в ТОВ «Бізон-Імпорт», що підтверджується копією наказу від 12.01.2016 року № 6-П (а.с.80). У заяві ОСОБА_2 про прийом на роботу зазначено: з правилами внутрішнього трудового розпорядку та оплатою праці ознайомлений (а.с.81).

На підставі рішення Загальних зборів учасників № 14/05/2019 від 14.05.2019 року ТОВ «Бізон-Імпорт» було перейменовано в ТОВ «Полетехніка» (а.с.82).

Відповідно до контрольного листа ОСОБА_2 було ознайомлено з переліком посадових обов`язків, умов праці, з правилами внутрішнього трудового розпорядку, техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони (а.с.79).

З метою зміцнення трудової дисципліни та забезпечення ефективної діяльності структурних підрозділів підприємства наказом № 1 від 10.02.2016 року встановлено: працівникам підприємства, перелік яких наведено в Додатку 1, повідомляти засобом телефонного зв`язку менеджера (управителя) з адміністративної діяльності ОСОБА_5 та/або помічника директора підприємства:

у разі відсутності на роботі протягом повного робочого дня (із зазначенням причини та/або терміну такої відсутності);

у разі необхідності роботи за межами офісу підприємства (вихід/виїзд за межі офісу підприємства) одну годину робочого часу і більше з особистих та/або робочих питань (для ведення перемовин, для зустрічей з контрагентами, для передачі/отримання документів тощо) із зазначенням причини та часу повернення в офіс підприємства.

В разі недотримання вимог наказу передбачається дисциплінарна відповідальність згідно діючого законодавства (а.с.86).

Відповідно до Додатку 1 до наказу № 1 від 10.02.2016 року перелік працівників, що повинні особисто повідомляти про відсутність на роботі становить 26 осіб, в тому числі начальник відділу логістики ОСОБА_2 , який був ознайомлений із наказом 11.02.2016 року (а.с.87-88).

З метою раціонального використання робочого часу наказом № 27/1 від 01.04.2016 року внесено зміни до колективного договору ТОВ «Бізон-Імпорт», в додаток № 2 Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників розділ 3 «Робочий час та час відпочинку», п.3.2 «Режим роботи» та викладено у новій редакції: п`ятиденний робочий тиждень з фіксованими вихідними днями в суботу та неділю, початок роботи - о 09 год. 00 хв., кінець роботи 18 год. 00 хв., перерва для відпочинку з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. (а.с.85).

З метою належного функціонування відділу логістики наказом № 26/1 від 11.12.2017 року введено в дію Положення про відділ логістики (а.с.84).

Відповідно до п.5.4 Положення, місцем роботи начальника відділу є офіс підприємства, який знаходиться за адресою фактичного місцезнаходження підприємства (а.с.93).

Відповідно до п.5.5 Положення, виїзд у інші структурні підрозділи підприємства та/або робота у інших структурних підрозділах підприємства, робота поза межами офісу підприємства (ведення перемовин, зустрічі з контрагентами тощо) здійснюється начальником відділу виключно за письмовою вказівкою та/або письмовим погодженням керівника підприємства (а.с.93).

З Положенням ознайомлені працівники відділу логістики в тому числі ОСОБА_2 , що підтверджується його підписом (а.с.95).

З аналізу вказаних документів вбачається, що посадові обов`язки начальника відділу логістики зобов`язують останнього повідомляти відповідних осіб засобом телефонного зв`язку у разі відсутності на роботі протягом повного робочого дня та у разі необхідності роботи за межами офісу підприємства. Фактичне місцезнаходження підприємства за адресою: м.Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 121-в, що є місцем роботи начальника відділу логістики.

Посилання позивача на порушення трудового законодавства керівництвом підприємства при прийнятті його на роботу не є предметом спору у даній справі. З цього приводу позивач скарг не подавав, до суду не звертався.

Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Позивач у своєму позові посилається на те, що він подав заяву про звільнення його 29.07.2019 року з займаної посади у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з причини переїзду на нове місце проживання, але начальник відділу з персоналу Телюпа О.В. відмовилась її прийняти та зареєструвати, а тому він був змушений надіслати заяву про звільнення поштою, про що надав копію квитанцій від 25.07.2019 року.

Згідно копії квитанції № 8251 від 25.07.2019 року позивачем було оформлене поштове відправлення одержувачем якого зазначено: ТОВ «Полетехніка» ОСОБА_6 , м.Запоріжжя, вул. Космічна, 121-в, тип відправлення: документи (а.с.8).

Згідно копії квитанції № 0986 від 25.07.2019 року позивачем було оформлене поштове відправлення одержувачем якого зазначено: ТОВ «Полетехніка» ОСОБА_7 , АДРЕСА_2 , тип відправлення: документи (а.с.8).

З наданих позивачем копій квитанцій не вбачається, що останнім було надіслано до ТОВ «Полетехніка» саме заяву про звільнення, оскільки відсутній опис вкладення в якому назначено про надсилання заяви про звільнення.

30.07.2019 року позивач надіслав до ТОВ «Полетехніка» поштове відправлення (заяву про звільнення від 29.07.2019 року) за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , яке було вручено Пологи 2 01.08.2019 року о 10:13 год. (а.с.9,11).

Відповідно до заяви про звільнення від 29.07.2019 року, позивач просив звільнити його з посади начальника відділу логістики за власним бажанням 29.07.2019 року у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з причини переїзду на нове місце проживання. Разом з тим, позивачем не було додано до заяви доказів переїзду на нове місце проживання (а.с.112).

У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України).

23.07.2019 року в період часу з 09:00 год. до 18:00 год. начальник відділу логістики ОСОБА_2 був відсутній на роботі, про що складено акт про відсутність на роботі від 23.07.2019 року (а.с.130).

Відсутність на роботі, щодня фіксувалась актами про відсутність ОСОБА_2 на роботі.

Відповідач неодноразово звертався згідно ст. 149 КЗпП України з проханням надання письмових пояснень відсутності на роботі позивачем, прохання направлялися на адресу позивача рекомендованими листами з описом. Пояснень позивачем надано не було. Відповідач ініціював виїзд комісії на місце проживання для отримання пояснень, але безрезультатно (копії листів, копія акту виїзду на місце проживання наявні в матеріалах справи).

З доповідних записок від 23.07.2019 року, 03.09.2019 року, 07.10.2019 року вбачається, що начальником відділу з персоналу Телюпою О.В. було доведено до відома директора ТОВ «Полетехніка» факт відсутності на роботі начальника відділу логістики ОСОБА_2 23.07.2019 року. Представником відповідача доведено та підтверджено належними доказами, що протягом з 23.07.2019 року по 28.10.2019 р. підприємством вживалися всі можливі заходи для з`ясуваненя причин відсутності позивача на роботі тривалий час (а.с.79-89).

Адміністрацією підприємства було встановлено вчинення працівником порушення трудової дисципліни у вигляді триваючого прогулу з 23.07.2019 року без поважних причин.

Наказом № 446-П від 28.10.2019 року звільнено ОСОБА_2 з посади начальника відділу логістики з 22.07.2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.108).

28.10.2019 року ОСОБА_2 було направлено копію наказу від 28.10.2019 року № 446-П Про звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин та лист-запрошення № 386 про отримання трудової книжки або надання згоди на відправлення трудової книжки поштою.

Вказане відправлення з описом вкладення було отримано ОСОБА_2 29.10.2019 року особисто. (а.с.111).

Позивач посилається у позові на те, що він в період з 30.07.2019 року по 07.08.2019 року перебував на лікарняному.

З копії листка непрацездатності виданого 30.07.2019 року КНП «Запорізького центру медико-санітарної допомоги № 1» вбачається, що ОСОБА_2 перебував на лікарняному за зальним захворюванням в період з 30.07.2019 року по 08.08.2019 року включно. Стати до роботи 09.08.2019 року.

Представник позивача посилався на те, що оригінал листка непрацездатності знаходиться у позивача та не був пред`явлений на підприємство, оскільки позивач знав про безпринципність та зловживання керівництвом ТОВ «Полетехніка» своїми обов`язками і ймовірність «втрати» цього важливого доказу була дуже великою (а.с.215).

Таким чином, позивачем не було підтверджено поважність відсутності на роботі в період з 30.07.2019 року по 08.08.2019 року.

Доводи про те, що позивач не виходив на роботу, т.я. адміністрація йому перешкоджала працювати, суд вважає безпідставними, оскільки з цього приводу він нікуди не звертався для з`ясування вказаних обставин.

Позивачем не представлено будь-яких доказів виконання на підприємстві роботи з період з 23.07.2019 року по 29.07.2019 року.

Згідно журналу обліку трудових книжок ОСОБА_2 отримав трудову книжку, дата видачі відсутня (а.с.102).

В ході розгляду справи позивач не надав суду доказів отримання трудової книжки саме 05.12.2019 року, як і самої трудової книжки або її копії, а тому суд був позбавлений можливості дослідити запис, який був внесений до трудової книжки про звільнення позивача.

Щодо табелів обліку використання робочого часу встановлено, що при заповненні табелів обліку використання робочого часу ОСОБА_2 за період липень жовтень 2019 року працівником відділу з персоналу допущено помилку. За неналежне виконання посадових обов`язків відповідальну особу начальника відділу персоналу ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Згідно ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст.140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

У разі невиконання трудових обов`язків, що визначаються статутами, положеннями або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовим колективом підприємств, установ, організацій, в т. ч. за порушення режиму трудового часу, до працівника можуть бути застосовані заходи дисциплінарної відповідальності, а також інші заходи впливу щодо забезпечення дисципліни праці - позбавлення працівника премії повністю чи частково, передбаченої системою оплати праці, винагороди за підсумками роботи за рік, одноразової винагороди за вислугу років тощо.

Відповідно до ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрваний власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Сторони під час розгляду справи не зазначали про те, що на підприємстві є профспілкова організація та позивач є її членом.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працювала менеджером з логістики. У лютому 2020 року звільнилась. Начальник відділу кадрів ОСОБА_3 просила її свідчити проти позивача у суді, казала, що ОСОБА_9 проконсультує що і як казати у суді. Свідків цієї розмови немає. Чому звільнили позивача за статтею для неї стало дивним.

Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , оскільки вони продовжують працювати на підприємстві та залишаються залежними від адміністрації підприємства.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В ході розгляду справи представник позивача заявила клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк пред`явлення позову до суду.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що позивачем не доведений факт отримання трудової книжки 05.12.2019 року, а стороною відповідача не спростований даний факт, суд відраховує строк позовної давності з дати отримання позивачем копії наказу про звільнення з 29.10.2019 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Між тим, позовні вимоги не можуть бути задоволенні через пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності як підстави для відмови в задоволення позову, а позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строків звернення з позовом про поновлення на роботі.

Вимоги щодо стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати та моральної шкоди за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Оскільки по трудових спорах позивача звільнено від сплати судового збору, а позовні вимоги не підлягають задоволенню, то він відноситься за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ісаков Д.О.