Справа № 344/11/20
Провадження № 22-ц/4808/916/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетської С.В.,

розглянув у судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2020 року, ухвалене суддею Бородовським С.О.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У квітні 2020 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі також відповідач) про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 38803,88 гривень.

Банк мотивував позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.06.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом в заяві.

Відповідач належним чином зобов`язання за договором не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 38803,88 гривень, з яких: 7220,33 гривень заборгованість за тілом кредиту, 980,58 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 28278,98 гривень пені, 500 гривень штраф (фіксована частина), 1823,99 гривень штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14/06/2011 в сумі 7220,33 гривень заборгованості за кредитом та 2102 гривень судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що враховуючи правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс19, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору, що вказаний в зазначеному позові АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з відповідача суми непогашеного тіла кредиту (фактично отримані відповідачем кошти) у розмірі 7220,33 грн. та відмови у задоволенні решти вимог позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, просить його скасувати в частині відмови у стягненні процентів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у цій частині у повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Мотиви апеляційної скарги наступні.

Суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності у відповідача обов`язку щодо сплати процентів. Відповідач уклав договір приєднання, тому відсутність його підпису на умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.

Суд не звернув уваги на довідку про умови кредитування, підписану відповідачем, у якій, зокрема, зазначено розмір та порядок нарахування пені та штрафів, а також процентів за користування кредитом, тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач йог не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків.

Суд безпідставно відмовив у стягненні процентів, що передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що 14.06.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підставі вказаної анкети-заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов надання кредиту відповідачу та порушення зобов`язання останнім позивач надав суду копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.11), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.13-30), розрахунок заборгованості(а.с.6-10) та довідку про умови кредитування (а.с.12).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14.06.2011 року, укладеного між сторонами у справі, на 28.11.2019р., відповідачка має заборгованість в сумі 38803,88 гривень, з яких: 7220,33 гривень заборгованість за тілом кредиту, 980,58 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 28278,98 гривень пені, 500 гривень штраф (фіксована частина), 1823,99 гривень штраф (процентна складова).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, пояснення представника апелянта колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується лише в частині відмови суд у стягненні процентів. У позові банк просив стягнути тільки проценти, нараховані на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 980,58 гривень, тому рішення оскаржується лише в частині відмови у стягненні цих процентів. Проценти за користування кредитними коштами позивач не нараховував і відповідно не просив їх стягувати. Дані обставини підтвердила представник апелянта у засіданні апеляційного суду. Отже, відповідно до положень статті 367 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення (відмови у стягненні пені, штрафів) колегією суддів не перевіряється.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість також роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбаченим цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.».

Позивач у позові просив стягнути на його користь з відповідача 980,58 гривень заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, за період 01.10.2019 року по 28.11.2019 року, за процентною ставкою 84% річних. Обгрунтовуючи вказану процентну ставку позивач посилався на те, що із 01.04.2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п.2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181- го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна» та 84% - для картки Універсальна голд».

Для вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, обов`язковим є встановлення строку кредитування. Однак суд першої інстанції не звернув уваги на встановив вказаного строку, тому неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Суд апеляційної інстанції встановив, що за кредитним договором, укладеним між сторонами, було видано 2 кредитні картки: перша з терміном дії до 04/15 (вересня 2015 року), друга - з терміном дії до 08/17 (серпня 2017 року), що підтверджується довідкою, наданою представником позивача. Тобто, позивачем нараховано відсотки по ст. 625ЦК України після строку кредитування.

Верховний Суд України висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування (постанова 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14).

Отже, відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін (строк) виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії останньої картки - до вересня 2017 року (включно).

Позивач же просив стягнути на його користь з відповідача 980,58 гривень заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, за період 01.10.2019 року по 28.11.2019 року, тобто після закінчення строку кредиту, на що позивач має право.

Суд вірно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, і правильно вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг, якими обгрунтовано позов не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що вказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, не можуть бути застосовані, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач дійсно не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг і вони не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору. Тому суд апеляційної інстанції вважає, що посилання на п.2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг для обґрунтування розміру процентної ставки за ст.625 ЦК України - 84%, є безпідставним, і не можна вважати, що сторони узгодили вказану процентну ставку.

Також посилання позивача в апеляційній скарзі на довідку про умови кредитування, підписану відповідачкою, у якій зазначено базову процентну ставку у місяць - 3% (тобто 36% річних), колегія суддів відхиляє, оскільки сторонами узгоджено процентну ставку за користування кредитом у межах строку кредитування, а у цій справі позивач заявив вимоги про стягнення процентів за ст.625 ЦК України після закінчення строку кредитування, щодо розміру яких жодної правової домовленості між сторонами не існувало.

Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що сторони узгодили інших розмір процентів за ст.625 ЦК України, ніж той, що встановлений цією статтею, а саме 3% річних.

Тому, суд апеляційної вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача процентів нарахованих за ст.625 ЦК України за ставкою 3% річних за період 01.10.2019 року по 28.11.2019 року.

Розмір заборгованості за процентами, нарахованими за ст.625 ЦК України, за ставкою 3% річних за період 01.10.2019 року по 28.11.2019 року, на прострочене тіло кредиту - 7220,33 грн становить 35,50 грн і визначений судом апеляційної інстанції за наступною формулою: % = тіло кредиту х % ставка х к-сть днів, за які нарахована заборгованість за відсотками / на 360 днів у році.

Враховуючи зазначене, рішення суду необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення заборгованості по процентах на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити частково із зазначених вище підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно розподілити таким чином.

Апеляційну скаргу задоволено частково, а саме у розмірі 3,62% (35,50 гривень х 100 : 980,58 гривень). Тому судовий збір, сплачений позивачем, за подання апеляційної скарги у пропорційному розмірі - 114,14 гривень (3153 гривень(сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги) х 3,62%), необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКПП НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, за період з 01.10.2019 року по 28.11.2019 року за кредитним договором б/н від 14/06/2011 в сумі 35 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКПП НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» 114 гривень 14 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко