Справа № 353/914/19
Провадження № 2/353/31/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Лущак Н. І.,

з участю: секретаря судового засідання - Риндич О.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника- адвоката Дворського В.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мушинського В.Т.,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду м. Тлумач в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

19.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визначення ідеальної частки в спільній сумісній власності майна подружжя та визнання за нею: права власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; права власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0403 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 30.07.1988 року. Перебуваючи у шлюбі, вони мали спільний побут, вели спільне господарство, всі зароблені кошти спрямовували на потреби спільного бюджету сім`ї з метою придбання власного житла для дітей.

26.11.1991 року рішенням виконкому Тлумацької міської Ради народних депутатів № 214 «Про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку» вони отримали земельну ділянку загальною площею 0,1407 га в межах згідно планом, з яких: 0,1001 га - для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 0,0403 га - ріллі для ведення особистого підсобного господарства.

В 1992 році на цій земельній діляці вони залили фундамент для їхнього майбутнього житлового будинку, а в 1993 році вони разом почали організацію і будівництво власного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення будівництва житлового будинку, була проведена його технічна інвентаризація, за наслідками якої Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 18.09.1997 року оформлено технічний паспорт на цей житловий будинок.

06.10.1997 року спірний житловий будинок був введений в експлуатацію, що підтверджується актом прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських приміщень.

29.10.1997 року виконавчим комітетом Тлумацької міської ради народних депутатів було видано свідоцтво про право на житловий будинок.

В 1998 році вона з чоловіком та дітьми перейшли проживати в збудований ними будинок. В даному будинку були прописані на той час (зареєстровані місця проживання) вона з чоловіком та їхні діти.

03.10.2000 року ними було оформлено та отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 018584.

17.06.2010 року рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано.

Вказала, що у шлюбі вона з ОСОБА_4 прожила 22 роки і вищевказане майно було набуте ними у шлюбі, що підтверджується наданими письмовими доказами, але про порядок його поділу вини не домовлялися на той час і це питання не вирішувалося.

Після розірвання шлюбу з чоловіком вона разом з дітьми продовжувала проживати за місцем реєстрації у їхньому будинку за вищезазначеній адресі. Ніяких претензій, непорозумінь чи конфліктів між нею та колишнім її чоловіком ОСОБА_4 з приводу користування даним житловим будинком та земельною ділянкою не було. Більше того, ними було спільно погоджено, що в майбутньому спірне майно залишиться їхнім дітям.

Згодом ОСОБА_4 влаштував своє життя і до своєї смерті проживав без реєстрації з ОСОБА_2 .

А вона 27.03.2013 року друге вийшла заміж.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її колишній чоловік ОСОБА_4 внаслідок дородньо-транспортної пригоди помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок і земельну ділянку. Спадкоємцями за законом померлого ОСОБА_4 є їхні спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також син від спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Її дочка ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача ОСОБА_3 , а тому на майно не претендує. Таким чином, спадкоємці, звернувшись до державної нотаріальної контори за отриманням відповідних свідоцтв про право власності, своїми діями зможуть порушити її права у належній їй спільній сумісній власності.

Отже, з моменту відкриття спадщини вона і дізналася про прорушеня її права власності.

За життя з колишнім чоловіком ОСОБА_4 між ними не визначалися частки, які є рівними та становлять по 1/2 частині кожному із співвласників як подружжю.

Просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 01.10.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання по справі призначено у відкритому судовому засіданні в приміщення Тумацького районного суду Івано-Франківської області на 10 год. 00 хв. 05.11.2019 року. Також даною ухвалою було встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ними відзиву на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

До початку розгляду справи по суті, а саме 01.11.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мушинський В.Т. на адрусу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у позові ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки з позовними вимогами він не погоджується, вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Свої заперечення обґрунтував тим, що в обґрунтування порушеного права позивач ОСОБА_1 зазначила те, що спадкоємці після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , звернувшись до державної нотаріальної контори за отриманням відповідних свідоцтв про право власності, своїми діями можуть порушити її право власності у належній їй спільній сумісній власності. Отже, з моменту відкриття спадщини вона дізналася про порушення її права власності.

Однак, у позовній заяві позивач не наводить доказів порушення її прав, а лише висловлює занепокоєння про можливість порушення її прав у майбутньому. Крім того, позивач не надала доказів застосування позасудового шляху відновлення порушеного права, тому немає доказів порушення права позивача відповідачем ОСОБА_6 .

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 19.11.2019 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, який знаходиться за адресою: вул. Макуха, 12, м. Тлумач, Івано-Франківська область. Також, встановлено третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень щодо позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дворський В.М. позов підтримали в повнному обсязі з підстав зазначених в ньому, просили його задовольнити. Додатково представник позивача пояснив, що спірне майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя, оскільки воно було набуте позивачем ОСОБА_1 та її колишнім покійним чоловіком ОСОБА_4 , які проживали у шлюбі 22 роки. Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_4 не визначили їхні частки власності у спірному майні. Крім того, позивач та їхні спільні з ОСОБА_4 діти після розірвання шлюбу продовжували проживати у спірному житлі та користуватися земельною ділянокою. ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік позивачки ОСОБА_4 трагічно загинув. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті майно. Спадкоємцями після його смерті є діти від першого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також дитина від його спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 - малолітній син ОСОБА_3 Після смерті батька ОСОБА_4 спадкоємці звернулися в нотаріальну контору із заявами (в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася мати - ОСОБА_2 ). Також, позивач ОСОБА_1 звернулася в нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва на право власності на 1/2 частку спірного майна, як спільно нажитого майна подружжя. Однак в нотаріальному порядку їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Крім того, вказав, що відзив на позов представника відповідача не містить змістовних доказів, що спірне майно слід розділити іншим шляхом.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоч про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 159).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мушинський В.Т. позов не визнав з підстав зазначених у відзиві на позов, вважає його безпідставним та необґрунтованим, поданим до неналежних осіб, тому просив відмовити в його задоволенні. Додатково пояснив, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, сводоб чи інтересів. Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначає доказів порушення її прав. З огляду на наведене, вважає, що відповідачі жодним чином не порушили її права. Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньо сина ОСОБА_7 , не оспорює право власності позивача ОСОБА_1 у спільній сумісній власності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданя не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву, в якій заявлені позовні вимоги визнав, не заперечив проти ухвалення судом рішення про задоволення позову та просив розгляд справи провести без його участі (а.с. 62).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Органу опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, Палюга Л.В. в судове засідання не з`явилася, однак через канцелярію суду подала заяву, в якій просила судове засідання провести без її участі (а.с. 160).

Заслухавши думку позивача та представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав:

Судом встановлено, що сторони згідно свідоцтва про укладення шлюбу, перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.1988 року (а.с. 6). У шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підстверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 122 зворот, 129). Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 13).

Згідно Акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських приміщень від 06.10.1997 року житловий будинок площею 195,0 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований в період з листопада 1991 року по вересень 1997 року на підстві будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виданого ОСОБА_4 ., згідно рішення виконкому Тлумацької міської Ради народних депутатів № 214 від 26.11.1991 року, був введений в експлуатацію (а.с. 8). Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) від 18.09.1997 року житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований у 1997 році (а.с. 9-11).

Відповідно до свідоцтво про право власності на житловий будинок від 29.10.1997 року, виданого виконавчим комітетом Тлумацької міської ради народних депутатів, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому на праві особистої власності належить ОСОБА_4 Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тлумацької міської ради народних депутатів № 254 від 28.10.1997 року (а.с. 7).

Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 018584 від 03.10.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 274, ОСОБА_4 , на підставі рішення Тлумацької міської Ради народних депутатів від 13.06.2000 року № 206, належало право власності на земельну ділянку площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0406 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 12).

Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області № 1149 від 15.02.2013 року ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка м. Тлумача Івано-Франківської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою також зареєстровані: ОСОБА_3 , 1989 р.н., ОСОБА_5 , 1993 р.н. (а.с. 14). Дані відомості також підтверджуються довідкою Тлумацької міської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 1454 від 02.07.2015 року, відновідно до якої, згідно будинкової книги, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 120).

В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Відповідно до спадкової справи № 188/2019 від 27.08.2019 року, заведеної приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. після смерті ОСОБА_4 (а.с. 118-135), вбачається, що спадкоємцями в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 є його діти: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_3 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . 27.08.2019 року ОСОБА_5 (дочка позивача та померлого ОСОБА_4 ) подала в нотаріальну контору заяву, в якій відмовилася від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4 на користь рідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом отримувати не бажає (а.с. 119). Крім того, 27.08.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. із заявою, в якій повідомила, що майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 являється спільною власністю подружжя, так як було набуте ними за час спільного проживання в період зареєстрованого шлюбу 29.10.1997 року. Тому, відповідно до ст. 63 СК України, просила видати їй Свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та на 1/2 частку земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 123).

Позивачу в нотаріальному порядку відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який набутий за час спільного проживання з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що не подано інформацію стосовно інвентаризації та переліку майна, а також через те, що позивач з 2010 року з померлим ОСОБА_4 як подружжя разом не проживали, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. за № 997/02-31 від 05.12.2019 року (а.с. 143).

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно з статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Нормами статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Тобто, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно звіту про оцінку майна від 22.07.2019 року, оціночна вартість житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 становить 556500 грн. (а.с. 16). Відповідно до звітів про експертно-горошову оцінку земельної діянки від 22.07.2019 року оціночна вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , становить 12500,00 грн. та 29900,00 грн. відповідно (а.с. 17, 18).

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і

провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною

власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3

ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів,

які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначеною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено в судовому засіданні, будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0406 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться в АДРЕСА_1 , були побудовані та набуті під час перебування ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4 у шлюбі та за спільні кошти подружжя, вони вважаються набутими подружжям за час шлюбу.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. А тому, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0403 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться в АДРЕСА_1 , припинивши право приватної власності ОСОБА_4 на зазначені об`єкти. Визначити ідеальну частку в спільній сумісній власності майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаного майна.

При такому вирішенні спору, суд вважає, що документально підтверджені судові витрати по справі понесені позивачем ОСОБА_1 по сплаті судового збору в сумі 2994,50 грн. (квитанція № ПН1141312 від 19.09.2019 року, а.с. 1) слід покласти на її рахунок.

На підставі наведеного, ст. 60, 68, 69-71 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ст.ст. 365, 368, 369, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0403 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться в АДРЕСА_1 , припинивши право приватної власності ОСОБА_4 на зазначені об`єкти.

Визначити ідеальну частку в спільній сумісній власності майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Визначити ідеальну частку в спільній сумісній власності майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1407 га в межах згідно з планом, з яких 0,1001 га для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,0403 га ріллі для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в АДРЕСА_1 .

Понесені сторонами судові витрати по справі покласти на їх рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГоловуючийН. І. Лущак

Повний текст судового рішення складено «21» січня 2020 року.