Справа № 135/703/19
Провадження № 2/135/50/20
РІШЕННЯ

іменем України

16.01.2020 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,

з участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області у режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 , у якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2 400 грн, щомісячно і до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення сином двадцяти трьох років.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно з особистими переконаннями та за власним бажанням змінив прізвище ОСОБА_7 на ОСОБА_1. Згідно з судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Луганськ з відповідача стягувались аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно до досягнення повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_8 досяг повноліття, внаслідок чого стягнення аліментів на його утримання було припинено, що змусило позивача знову звернутись до суду з окремим позовом про стягнення аліментів з відповідача на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. На сьогодні ОСОБА_8 є студентом 3 курсу денного відділення Ладижинського коледжу Вінницького національного аграрного університету 1-го рівня акредитації за спеціальністю «Агроінженерія» та навчається за рахунок державних коштів, що підтверджується довідкою про навчання № 560 від 22.04.2019. Враховуючи те, що дитина продовжує навчання, у зв`язку з чим здійснюються витрати, пов`язані з його навчанням (оплата проїзду до навчального закладу, кошти на харчування, придбання одежі та взуття, необхідної літератури та канцелярських товарів), які в сукупності складають щомісячну суму близько 4 800 грн.

Враховуючи те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, син знаходиться на її повному утриманні, тому просить стягнути аліменти на її користь на утримання дитини примусово.

19.08.2019 представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позов із викладенням своїх заперечень. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що твердження позивача про те, що відповідач є платоспроможним, та має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини не відповідають дійсності, оскільки враховуючи скрутне матеріальне становище та незадовільний стан здоров`я відповідача ОСОБА_3 , він позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини. Відповідач є безробітним та єдиним джерелом його існування є пенсія по інвалідності у розмірі 7 885 грн 04 коп. Інших видів доходу, у тому числі будь-яких соціальних пільг він не отримує. Поряд з цим зазначив, що відповідач є особою з інвалідністю II групи «безстроково», згідно із встановленими діагнозами його життєдіяльність значно обмежена. Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках складає 75% з 04.08.2009 безстроково. Також вказує на те, що відповідач перебуває на «Д» обліку в лікарні з приводу: дисциркулярної енцефалопатії другого ступеня (дисметаболічна, посттравматичний-струс головного мозку - 1997 році при виконанні службових обов`язків під час проходження служби в ОВС України, забій головного мозку першого ст. - 2002 році, в результаті нещасного випадку в побуті) з вираженою венозно-лікворної дістензією (важкі кризи), виражений психоорганічний синдром, змiшаний варіант. Гіпертонічної хвороби другої стадії, 2 ст. ризик 3 (гіпертрофія лівого шлуночка, ангіопатія сітківки обох очей), кризовий перебіг. Ішемічна хвороба серця, Стабільна стенокардія напруги ФК 111 (три), дифузний кардіосклероз. СН 11 А. Поширений остеохондроз хребта, стійка цервікалгiя, протрузії дисків, дорсалгія, люмбалгія з іррітатівний-больовий синдромом. Хронічний панкреатит з зовнішньосекреторною недостатністю середнього ступеня тяжкості з больовим синдромом. Хронічний гастродуоденіт в стадії загострення. Хронічний гепатит. АIТ. Хронічний кам`яний холецистит. Хронічний змішаний геморой 2-3 ст. Хронічний коліт. Кіста нирок. Гемангіоми печінки. Вузловий зоб. Гіперплазія простати 1 ст. на тлі хронічного простатиту. Міопія. 3 урахуванням вище діагностованого знаходиться на «Д» обліку у невропатолога, терапевта, кардіолога, хірурга, уролога, гастроентеролога, ендокринолога, офтальмолога, проктолога, а також відповідач регулярно отримує стаціонарне лікування 2-3 рази на piк та постійно проходить амбулаторне лікування. Для підтримки життєдіяльності змушений щодня приймати лікарські препарати. Витрати на медикаментозне лікування i інструментальне обстеження здійснюються за рахунок відповідача.

Водночас, посилається на інші обставини, що мають істотне значення, а саме на те, що у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_9 , на поховання якої він поніс витрати. Також зазначив, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою, тому вимушений два рази у три місяці перетинати лінію розмежування та деякий час проживати на підконтрольний України території з метою врегулювання питань щодо виплати пенсії та проходження ідентифікації у відділенні банку, що передбачено положеннями Закону України «Про забезпечення прав i свобод внутрішньо переміщених ociб від 20.10.2014 за № 1706-VII, та постановою КМУ № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014. Вартість проїзду щодо перетину лінії розмежування та проживання на території, підконтрольний Україні в один кінець - 600 - 850 грн; вартість наймання житла - 250 - 500 грн доба; це без врахування їжі та витрат на ліки.

Крім того звертає увагу на те, що син відповідача навчається на денній формі за рахунок бюджетник коштів - тобто саме держава сплачує за його навчання, яке для нього є безкоштовним. Також, будучи студентом навчального закладу він має певні пільги для проїзду у міському й приміському пасажирському транспорту та міжміському автомобільному й залізничному транспорті, а також отримує стипендію та має можливість подорожувати Європою та країнами світу. Також зазначає, що позивач ОСОБА_1 не підтвердила належними та допустимими доказами свої доходи та витрати, які вона несе на навчання сина.

09.09.2019 позивач ОСОБА_1 подала суд відповідь на відзив, в якому зазначила, що вона із сином є внутрішньо переміщеними особами, у зв`язку з чим не мають власного житла, тому змушені з 2014 року винаймати житло. Окрім того, зазначила, що довідки про стан здоров`я відповідача видані Луганською Народною Республікою (ЛНР) та не мають на території України юридичної сили.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення даного позову, просив відмовити у його задоволення, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Поряд з цим наголосив на тому, що відповідач ОСОБА_3 не має можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, оскільки його дохід складається із пенсії, він є особою з інвалідністю 2 групи, інших доходів він не має. Окрім того, у відповідача незадовільний стан здоров`я, який постійно погіршується, професійна втрата працездатності складає 75%. На лікування наявних хвороб, на придбання ліків ОСОБА_3 фактично витрачає весь свій дохід у вигляді пенсії.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.02.2003 шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 74. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище Плахтій, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного тану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 05.07.2011 (а.с.14).

У період зареєстрованого шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_11 , батьками якого записані ОСОБА_3 - батько, ОСОБА_10 - мати, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного тану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 20.12.2017 (а.с.13).

Також судом встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив прізвище на « ОСОБА_12 », про що 17.02.2018 складено відповідний актовий запис № 3, що стверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданим Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного тану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 17.02.2018 (а.с15).

ОСОБА_4 є студентом 3 курсу денного відділення Ладижинського коледжу Вінницького національного аграрного університету 1-рівня акредитації за спеціальністю «Агроінженерія». Термін навчання з 01.09.2016 по 30.06.2020. Навчається за рахунок державних коштів. Зазначена обставина підтверджуються довідкою №560 від 22.04.2019 (а.с.16).

Згідно з довідкою про доходи, виданою Ладижинським коледжем ВНАУ від 04.09.2019 № 726 ОСОБА_4 отримує стипендію, яка за період з березня 2019 року по серпень 2019 складає 8 555 грн 00 коп. (а.с.107).

Згідно з останнім записом у трудовій книжці серії НОМЕР_4 , виданої 30.05.1989 вбачається, що ОСОБА_3 був звільнений з роботи 16.12.2005 (а.с. 38-38а).

З посвідчення № 10166 від 16.01.2006 вбачається, що ОСОБА_3 призначена пенсія за вислугу років з 16.12.2005 (а.с.40).

Згідно з посвідченням серії Є № НОМЕР_5 , виданим 12.10.2009 Управлінням праці та соціального захисту населення м. Стаханів ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни з 04.08.2009 безстроково (а.с.35).

Згідно з копією виписки з акту огляду МСЕК серії 2-20СМ ОСОБА_3 встановлено діагноз МСЕК ГБ ІІ ст., помірна форма, кризовий перебіг. Гіпертензивне серце. ДЕ ІІ ст. / (гіпертонічна, посттравматична в 1997 ЗЧМТ, струс головного мозку при виконанні службових обов`язків, в 2002 - ЗЧМТ, забій головного мозку в побуті, вираженої (а.с.36).

Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках серії 2-20 СУ ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_3 у відсотках складає 75% з 04.08.2009 безстроково (а.с.37).

З виписок з історії хвороби вбачається, що відповідач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному, урологічному та хірургічному відділеннях, де йому встановлені відповідні діагнози та призначено лікування, що підтверджується копіями рецептів та чеками про придбання ліків (а.с. 41-55).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 зазначив, що розмір пенсії відповідача складає 7 885 грн 04 коп., яку він практично витрачає на лікування.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів у зв`язку з навчанням повнолітнього сина.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжуються навчання і у зв`язку із чим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 СК України).

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Згідно з статтею 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2 400 грн позивач ОСОБА_1 зазначала, що повнолітній син продовжує навчання на денній формі за рахунок державних коштів, у зв`язку з чим здійснюються витрати, пов`язані із його навчанням (оплата проїзду до навчального закладу, кошти на харчування, придбання одежі та взуття, необхідної літератури та канцелярських товарів), які в сукупності складають щомісячну суму близько 4 800 грн. Дитина знаходиться на її повному утриманні, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, яка у зв`язку з навчанням потребує такої допомоги.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 будь - яких доказів на підтвердження того, що повнолітній син потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, а відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 не надала, про них не зазначала, клопотань про витребування будь - яких доказів від відповідача чи від інших осіб не заявляла. Позивач надала лише довідку з місця навчання сина, проте, доказів на підтвердження витрат на навчання сина, які вона несе у зв`язку з навчанням сина не надала. Разом із тим, судом враховано, що відповідає не працює, є особою з інвалідністю 2 групи, має незадовільний стан здоров`я, має 75% втрати професійної працездатності та потребує постійного лікування. Окрім того, суд бере до уваги той факт, що повнолітній син ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання за рахунок бюджетних коштів, отримує стипендію, має задовільний стан здоров`я, який не перешкоджає йому влаштуватися на роботу.

Сам по собі факт навчання сина ОСОБА_4 у коледжі без доведення потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі, не може бути підставою для покладення обов`язку на батьків по її утриманню.

Поряд з чим суд звертає увагу на ту обставину, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження матеріального стану відповідача, оскільки враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 оспорювала в судовому засіданні твердження представника відповідача про те, що дохід відповідача складає лише 7 885 грн 04 коп. тому, що вважає, що його дохід значно більший, тому дана обставина потребує доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що повнолітній син, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку суду не надано, а також наявності у відповідача можливості надавати таку допомогу, а тому позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, яка продовжує навчання, задоволенню не підлягає.

Щодо наданих відповідачем медичних довідок про стан його здоров`я, суд зазначає.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад реєстрації народжень, смертей і шлюбів. Так, у справі "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey 18.12.1986 &45) ЄСПЛ обмежився коротким пунктом посилання на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у правах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Nurkey 10.05/2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та в подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de fackto та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (Cyprus v. Turkey 10.05.2001&92).

Спираючись на сформульований у зазначеній вище справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зауважив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]".

Україною, відповідно до Закону № 1207-VII та постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17.03.2015 № 254-VIII, територію Автономної Республіки Крим та окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, визнано тимчасово окупованими територіями.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки довідок про підтвердження стану здоров`я відповідача, виданих установою, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення позивача.

Суд приймає до розгляду зазначені довідки.

Однак, зазначені висновки суду жодним чином не легалізують саму установу, що видала таку довідку.

Поряд з цим, суд зазначає, що діагнози про стан здоров`я відповідача, що зазначені в медичних довідках, фактично підтвердженні медичними документами, які видані на території України.

Враховуючи викладене вище, а також беручи до уваги те, що подані відповідачем медичні довідки містять усі необхідні відомості про стан здоров`я відповідача, суд дійшов висновку, що відсутні підстави їх не враховувати.

Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають як повнолітні діти, які продовжують навчання так і той з батьків, з ким вони проживають. Проте, аліменти стягуються не на користь батьків, а на користь самої повнолітньої дитини.

Дані роз`яснення викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просить суд стягнути аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина. Разом з тим, повнолітній син сторін не позбавлений права звернення до суду з позовом про стягнення виплат, передбачених ст. 199 СК України до обох батьків або до одного із них, навівши обґрунтування наявності у нього потреб у матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та можливості батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2-13, 76-83, 141, 142, 258, 259, 274 ЦПК України, ст.ст.3, 180, 181, 182, 183, 192 СК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Суддя