Справа № 309/1306/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1306/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Хустського районного суду від 21 травня 2020 року, головуючий суддя Сідей Я.Я.,

встановив:

Рішенням Хустського районного суду від 24.04.2019 вищевказаний позов задоволено:

визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 ;

внесено зміни до актового запису № 29 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого Виконкомом Монастирецької сільської ради Хустського району 02.10.2006, зазначивши в графі батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 (а.с. 104-105).

23.03.2020 позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мацола А.В., подала до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, просила стягнути з відповідача на її користь 704,80 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору та 9500,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с. 109-110). Заява мотивувалася тим, що такі витрати були здійснені, документально підтверджені, тому відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України підлягають розподілу за результатом розгляду справи з покладенням їх на відповідача.

Додатковим рішенням Хустського районного суду від 21.05.2020 заяву позивачки ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на її користь 704,80 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору та 6650,10 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с. 128-130).

Задовольняючи заяву позивачки частково, суд першої інстанції виходив із її обґрунтованості в межах документально підтверджених судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив додаткове рішення суду як ухвалене з порушенням норм процесуального права (а.с. 136-144). Доводи скарги зводяться до таких.

Суд порушив принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, оскільки позивач був позбавлений права знати про час і місце розгляду справи та давати свої пояснення по суті справи.

Позивачка при подачі позову не заявляла клопотання про відшкодування їй судових витрат, в тому числі, витрат на проведення судової експертизи. Орієнтовного розрахунку судових витрат позивачка не подавала, що не дає їй права вимагати стягнення витрат на оплату судової експертизи, як це підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом у справі № 904/4494/18.

Квитанція про оплату витрат на проведення судової експертизи, яка є в справі, не підлягала врахуванню, оскільки була подана без дотримання вимог, встановлених ст. 83 ч. 9 ЦПК України щодо порядку подання доказів: копія квитанції не була надіслана відповідачу.

Відтак, позивачка до закінчення судових дебатів не подавала доказів з дотриманням порядку їх подання щодо судових витрат і не подавала заяву про вирішення питання щодо судових витрат, тому заява про ухвалення додаткового рішення не підлягала задоволенню.

Сторона просить скасувати додаткове рішення суду та відмовити в задоволенні заяви позивачки про стягнення судових витрат.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мацола А.В., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що процесуальні права відповідача під час розгляду судом заяви про ухвалення додаткового рішення не були порушені і він скористався правом подати письмові заперечення.

Орієнтовну суму майбутніх витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивачка не визначала і не мала на момент подачі позову для цього підстав, не передбачала витрати на проведення відповідної судової експертизи, оскільки до подачі відзиву на позов відповідач не заперечував свого батьківства щодо дитини.

Витрати на проведення судової експертизи були понесені позивачкою фактично та пред`явлені до стягнення лише в тій сумі, щодо якої експертна установа надала квитанцію. Такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Судовий збір і витрати, пов`язані з проведенням експертизи, належать до судових витрат (ст. 133 ч. 1, ч. 3 п. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 139 ЦПК України:

суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат (ч. 4);

у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч. 5).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору; попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ст. 134 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 175 ч. 3 п. 9 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч. 1, 2 ЦПК України);

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ст. 141 ч. 8 ЦПК України).

Стаття 270 ЦПК України передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (ч. 1 п. 3); суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви; додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3); у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання; неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 4).

Як убачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позивачка зазначила в заяві, що орієнтовну суму майбутніх витрат у зв`язку із розглядом справи на час подачі позову визначити не може, у випадку появи витрат на правову допомогу чи інших витрат, пов`язаних із подачею даного позову, розрахунок витрат буде подано додатково (а.с. 6). До заяви додано доказ сплати судового збору в сумі 704,80 грн (а.с. 3).

Отже, позивачка виконала вимоги ст. 177 ч. 4 ЦПК України: подала суду доказ сплати судового збору. Стосовно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, позивачка завчасно обумовила про неможливість їх визначення на стадії пред`явлення позову та вказала, що надасть відповідний розрахунок в разі виникнення таких витрат. Такі дії позивачки не суперечать вимогам цивільного процесуального закону щодо можливості визначення суми відповідних судових витрат на подальших стадіях процесу залежно від руху справи та стосовно того, що неподання нею попереднього розрахунку суми судових витрат тягне не обов`язок суду відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, а лише можливість такої відмови. Крім того, як убачається з правової позиції позивачки, вона виходила з того, що відповідач по суті не заперечував факт батьківства щодо дитини.

У подальшому, зважаючи на заперечення відповідачем свого батьківства щодо дитини та, водночас, на його вказівку про необхідність доведення факту батьківства експертним шляхом і відсутність заперечень з його боку проти проведення експертизи, позивачка виконуючи свій обов`язок доказування позову заявила клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення батьківства відповідача щодо дитини (а.с. 47, 79).

Ухвалою Хустського районного суду від 07.11.2018 клопотання позивачки було задоволено, призначено в справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», оплату проведення експертизи покладено на позивачку ОСОБА_1 (а.с. 81-82).

Така судова експертиза була проведена, висновок судового експерта від 07.03.2019 № 20 надійшов 21.03.2019 до суду першої інстанції при супровідному листі КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 12.03.2019 № 764-02 (а.с. 87-95) і був покладений в основу рішення про задоволення позову. За проведення судової експертизи позивачка ОСОБА_1 сплатила у відділенні № 58 Южного ГРУ АТ КБ «ПриватБанк» за квитанцією від 26.02.2019 № 0.0..1, на якій міститься і відмітка про номер експертного висновку, суму 6650,10 грн (а.с. 96). Квитанція була додана до експертного висновку, була зазначена в супровідному листі від 12.03.2019 № 764-02 і підшита до справи після експертного висновку.

Таким чином, судова експертиза була призначена і проведена враховуючи правову позицію відповідача в справі, позивачка виконала обов`язки, покладені на неї нормами ЦПК України та ухвалою суду.

Після відновлення судом першої інстанції ухвалою від 27.03.2019 провадження в справі у зв`язку з надходженням експертного висновку у довідковому листі до справи міститься запис представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дубчак Н.С. про ознайомлення з експертним висновком шляхом його фотографування, а 24.04.2019 представник ОСОБА_4 подала до суду заяву, якою просила розглянути справу у відсутності сторони відповідача, на підставі наявних у матеріалах справи документів (а.с. 101).

За таких умов слід констатувати, що сторона відповідача була до ухвалення рішення в справі обізнана як з експертним висновком, так і з фактом оплати позивачкою проведення експертизи в зазначеній вище сумі. Понад те, заочним рішенням від 24.04.2019 Хустський районний суд не вирішував питання про розподіл судових витрат, а, отже, про порушення процесуальних прав відповідача щодо розподілу судових витрат йтися не могло.

В будь-якому разі відповідач ОСОБА_2 був обізнаний щодо суми, сплаченої позивачкою ОСОБА_1 за проведення судової експертизи, до моменту вирішення питання про розподіл судових витрат додатковим рішенням суду першої інстанції. Відповідач безпідставно вказує на порушення судом першої інстанції його права бути обізнаним щодо часу і місця розгляду справи, оскільки про розгляд заяви позивачки йому було відомо, а представник ОСОБА_4 подала 21.05.2020 до суду заяву, якою просила розглянути питання про ухвалення додаткового рішення за відсутності сторони відповідача (а.с. 126). Відповідач реалізував своє право письмово заперечувати обґрунтованість стягнення з нього судових витрат (а.с. 117-119).

Доводи про невиконання позивачкою вимог ст. 83 ч. 9 ЦПК України щодо ненадсилання відповідачу копії квитанції про оплату судової експертизи безпідставні, оскільки відповідний доказ був отриманий судом першої інстанції не від позивачки, яка, відповідно, не мала обов`язку надсилати його відповідачу, а від експертної установи, про що стороні відповідача було своєчасно відомо.

Посилання на ст. 246 ПК України в контексті міркувань щодо невиконання позивачкою вимог ст. 83 ч. 9 ЦПК України та неподання доказів щодо судових витрат і заяви про їх відшкодування в порядку, передбаченому процесуальним законом, безпідставне, позаяк суперечить обставинам справи.

Твердження про порушення позивачкою правил, встановлених ст. 134 ч. 1 ЦПК України, та посилання на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 904/4494/18 (постанова від 12.11.2019) в обґрунтування позиції про необхідність відмови в стягненні з відповідача витрат по оплаті судової експертизи, не можуть братися до уваги. Я вказувалося вище та відповідає обставинам справи, позивачка, з одного боку, не передбачала відповідних судових витрат, з іншого, і в разі передбачення необхідності проведення такої судової експертизи не могла з об`єктивних причин визначити орієнтовну її вартість. Крім того, необхідність відмови судом у стягненні судових витрат із наведених причин не є абсолютною, така відмова є правом суду, яке реалізується з урахуванням конкретних обставин справи.

Насамкінець, у справі № 904/4494/18 йшлося про відмову в разі неподання під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем разом із першою заявою по суті спору суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу, а не витрат на оплату судової експертизи, обов`язок сплати яких був покладений законом і судом на позивачку. Тож ідеться про різні судові витрати, порядок визначення і стягнення яких є теж різним.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відшкодування з відповідача на користь позивачки витрат, понесених на сплату судового збору та на оплату судової експертизи. При цьому, суд обґрунтовано задовольнив заяву позивачки частково, в межах документально підтверджених витрат на оплату судової експертизи, а не 9500,00 грн, як вона цього просила.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності по суті та законності додаткового рішення суду не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а додаткове рішення Хустського районного суду від 21 травня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 вересня 2020 року.

Судді