ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 501/3154/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5093/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

учасники справи:

позивач - акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»,

представник позивача - Крилова Олена Леонідівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у письмовому провадження апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року,постановлене під головуванням судді Петрюченко М.І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.2-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за Генеральною угодою про реструктуризацію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) від 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 34 508,26 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним Генеральна угода разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 11 червня 2019 року має заборгованість у розмірі 115 856,19 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 32 972,82 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 22 291,56 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією - 55 394,22 грн.;

- штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 5 197,59 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 115 856,19 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 32 972,82 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.96-106).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з доведеності вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 32 972,82 грн. (сума фактична отримана та не повернута відповідачем), та недоведеності та необґрунтованості позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за відсотками, пенею та комісією, штрафу з огляду на відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах банку, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та комісією, штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с.114-121).

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що:

- кредитний договір був укладений шляхом оформлення і підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 15 вересня 2015 року. У Генеральній угоді погоджено всі умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків та неустойки;

- у даній справі не може бути врахована правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вказана позиція висловлена у справі з іншими обставинами. У даній справі, підписавши анкету-заяву про умови кредитування позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору;

- відповідач підписав довідку про умови кредитування від 01 листопада 2010 року, яка додана до апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2019 рокурозглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Рішення суду в частині стягнення заборгованості в сумі 32 972,82 грн. сторонами не оскаржено, тому в цій частині апеляційним судом відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України не перевірялось.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.6).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Заява не містить будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку дії та який рахунок відкривається на ім`я заявника.

У заяві ОСОБА_1 виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитка «Універсальна» із бажаним кредитним лімітом у 7 000 грн.

01 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписана довідка про умови кредитування (а.с.127).

15 вересня 2015 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.7).

У п.1 Генеральної угоди сторони узгодили зменшення розміру заборгованості за кредитними договорами: б/н від 25 липня 2013 року, б/н від 26 липня 2013 року, № ODIK від 08 серпня 2014 року та № SAMDN7396 від 25 липня 2013 року.

Згідно з п. 2 Генеральної угоди банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 34 508,27грн. у вигляді встановленого кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці з 15 вересня 2015 року по 30 вересня 2017 року. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця шляхом внесення щомісячних платіж у сумі 1 726,79 грн. для погашення заборгованості по кредиту.

Пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачена сплата штрафу в розмірі 5 197,59 грн.

Пунктом 2.8. Генеральної угоди встановлено, що при порушенні умов кредиту щодо погашення заборгованості позичальник виплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та Правилах за кожен день прострочення.

У Генеральній угоді позичальник вказав, що ознайомився і згоден з Умовами і Правилами, своїм підписом підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк». Також позичальник вказав, що згоден, що ця Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складає між ним і банком кредитний договір.

Також до угоди було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» (а.с.8-31).

До позовної заяви банк долучив розрахунок заборгованості за договором №б/н від 15 вересня 2015 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , за якими станом на 11 червня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі115 856,19 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 32 972,82 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 22 291,56 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією - 55 394,22 грн.;

- штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 5 197,59 грн. (а.с.5).

Банківську виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача позивач не надавав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(ст.1055 ЦК України).

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема: пеню та комісію, штраф за несвоєчасну сплату кредиту, проценти за користування кредитними коштами.

Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом

Судовою колегією встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди від 15 вересня 2015 року сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами на рівні 1,5% у місяць, а пунктом 2.2 розмір штрафу - 5 197,59 грн. (а.с.7).

Тому колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність домовленості між банком та ОСОБА_1 про розмір процентів за користування коштами та неустойки і наявність підстав для відмови в позові в цій частині.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості заборгованість відповідача за процентам за період з 16 вересня 2015 року по 11 червня 2019 рік складає 22 291,56 грн. (а.с.5).

Разом з тим, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди визначено, що дата останнього повернення коштів ОСОБА_1 має бути не пізніше 30 вересня 2017 року (а.с.7).

Отже, нарахування банком передбачених Генеральною угодою процентів після 30 вересня 2017 року апеляційний суд визнає необґрунтованим. За розрахунком банку заборгованість за процентами станом на 20 вересня 2017 року складала 12 581,06 грн. (а.с.5).

З огляду на наведене, вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 12 581,06 грн.

Кредитор не позбавлений можливості вимагати сплати сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.625 ЦК України, проте таких вимог позивач у цій справі в суді першої інстанції не заявив, тому суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.6 ст. 367 ЦПК України не розглядає.

Щодо стягнення неустойки

Вимога банку про стягнення штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 5 197,59 грн. підлягає задоволенню з огляду на таке.

У сенсі п.2.2 Генеральної угоди за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором боржник сплачує штраф у фіксованому розмірі 5 197,59 грн. (а.с.7).

Отже, у зв`язку неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідач має сплатити банку штраф у визначеному розмірі.

Щодо вимог банку про стягнення з відповідача пені та комісії суд приходить до наступного.

Положеннями п.2.8 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник виплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Обов`язку відповідача сплатити банку комісію умови Генеральної угоди не містять.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача.

З урахуванням правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, зазначений витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 вересня 2015 року.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та комісії. У Генеральній угоді, підписаній сторонами, хоча і є умови про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання, проте, не визначено її розмір та порядок обрахування.

Більш того, оскільки штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є порушенням вимог ст.61 Конституції України.

На підставі вищевказаного, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні позову про стягнення процентів та штрафу. В частині відмови у стягненні пені та комісії в позові слід відмовити з наведених підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на довідку про умови кредитування від 01 листопада 2010 року, яка підписана відповідачем, не має правового значення, з огляду на встановлене (зокрема: підписання Генеральної угоди від 15 вересня 2015 року, яка містить нові умови кредитування) та на вимоги ч.ч.1,3 ст.367 ЦПК України.

Позивачем до апеляційної скарги доданий новий доказ - довідка про умови кредитування від 01 листопада 2010 року (а.с.127).

В апеляційній скарзі не зазначено жодної підстави неможливості подання зазначеного доказу суду першої інстанції та не надано доказів неможливості подання долучених до апеляційної скарги документів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від банку.

Відповідно до поданого представником АТ «КБ «Приватбанк» клопотання про розгляд справи за його відсутність, в якому зазначено про наявність в матеріалах справи необхідних доказів, відсутність клопотань та заяв з боку банку, суд першої інстанції вирішив справу на підставі наданих документів та за відсутності представника банку (а.с.40).

Відповідно до норми ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банком не доведено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені та комісії і заборгованості за процентами за користування кредитом після 30 вересня 2017 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту на вказаних умовах не заперечує застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої при аналогічних обставинах справи щодо порядку укладення договору кредиту.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Безпідставними також є посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17, оскільки у справі, яка переглядається, суд не дійшов висновку про неукладеність між сторонами кредитного договору, а навпаки, виходив з факту його укладеності, але відсутності доказів конкретних узгоджених з відповідачем його умов.

Так само неможна погодитися із посиланням апелянта щодо необхідності застосування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18 та від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, оскільки підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених апелянтом постановах колегії суддів Верховного Суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, який має перевагу над висновками колегії суддів, з огляду на його ієрархію.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № №342/180/17.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, в якій наголошено на тому, що навіть в інших правовідносинах, пов`язаних з грошовими зобов`язаннями, нарахування процентів за користування чужими коштами може бути здійснено на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону на підставі приписів ст.1048 ЦК України.

У той же час, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» в позовній заяві вказував на Умови та правила надання банківських послуг та нараховував відсотки у порядку, визначеному у них. Вимог про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив.

На час розгляду апеляційним судом даної справи не існує інших судових рішень Великої Палати Верховного Суду, в яких було б відступлено від правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верхового Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги банка частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів прийшла до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 15 вересня 2015 року по 30 вересня 2017 року у розмірі 12 581,06 грн. та штраф - 5 197,59 грн.

Щодо судових витрат

Ураховуючи наведене та вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати сплачені банком у цій справі підлягають перерозподілу (а.с.1,122).

Оскільки позовні вимоги банку підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом та при подачі апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у загальному розмірі 2 113,10 грн., з яких за подачу позову - 845,24 грн. (1 921 х 44% : 100%), а за подачу апеляційної скарги 1 267,86 грн. (2 881,50 х 44 % : 100 %), при цьому:

- розмір заявлених позовних вимог -115 856,19 грн. (100 %),

- розмір вимог, що підлягають задоволенню - 50 751,47 грн. (32 972,82+12 581,06+ 5 197,59), що складає 44 % від заявлених вимог;

- розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з позовом - 1 921 грн.;

- розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою - 2 881,50 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею і комісією, штрафу та в частині стягнення судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) за договором від 15 вересня 2015 року:

- заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 15 вересня 2015 року по 30 вересня 2017 року у розмірі 12 581,06 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят одну гривню шість копійок);

- штраф - 5 197,59 грн. (п`ять тисяч сто дев`яносто сім гривень п`ятдесят дев`ять копійок).

У задоволені позову в частині стягнення пені та комісії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) судовий збір у розмірі 2 113,10 грн. (дві тисячі сто тринадцять гривень десять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: