ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/767/20 Справа № 203/5780/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 27 липня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 450 000,00 грн., зобов`язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Згодом між сторонами неодноразово укладалися додаткові договори, за якими було змінено умови кредитування (сума кредиту, процентна ставка тощо). 08 серпня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір у новій редакції. Зобов`язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_2 від 27 липня 2007 року. 07 грудня 2007 року та 08 серпня 2011 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 відповідно до змін умов кредитування було укладено додаткові договори поруки. Відповідачі не виконують свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим позивач (з урахуванням уточнень) просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2007 року у сумі 1 282 981,31 грн. з урахуванням процентів, неустойки та інфляційних витрат, стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2011 року в сумі 679 880,42 грн. з урахуванням процентів, неустойки та інфляційних витрат.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 28 березня 2014 року третейським судом за позовом АТ «Укрсоцбанк» було ухвалене рішення про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за укладеним кредитним договором. Цим же рішенням позовні вимоги до ОСОБА_2 було залишено без задоволення. Крім того, первісний позов, зокрема, побудовано на укладенні з ОСОБА_2 у зв`язку із зміною умов кредитування додаткового договору поруки №1 від 07 грудня 2007 року та договору №3 про внесення змін до договору поруки від 08 серпня 2011 року. Між тим, ці правочини ОСОБА_2 не підписувала, отже договір поруки відповідно до закону припинився. Позивачка просила (з урахуванням уточнень зустрічних позовних вимог) визнати договір поруки від 27 липня 2007 року припиненим.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства "Укрсоцбанк". Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме, визнано припиненим з 07 грудня 2007 року договір поруки 6 від 27 липня 2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 (поручитель) не укладала (не підписувала) ані додатковий договір №1 до договору поруки від 07 грудня 2007 року, яким було забезпечено збільшення максимального ліміту заборгованості до 560 000,00 грн., ані договір №3 про внесення змін до договору поруки від 08 серпня 2011 року, за яким забезпечувалося виконання, зокрема, договору кредиту №990СІ1. Зважаючи на те, що зміна кредитних зобов`язань за договором №990/03-13, що відбулася 07 грудня 2007 року, не була узгоджена з поручителем, порука за ним відповідно до закону припинилася саме 07 грудня 2007 року.

В апеляційній скарзі акціонерного товариства "Укрсоцбанк" правонаступником якого є акціонерне товариство "Альфа-Банк" посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що суд першої інстанції проігнорував його заяву про застосування до зустрічних позовних вимог позовної давності, так як ОСОБА_2 дізналась про збільшення розміру заборгованості 14 липня 2009 року, а із позовом про визнання поруки припиненою звернулася до суду 19 квітня 2017 року. Апелянт вказує, що Банк як кредитор звернувся до суду за захистом порушених прав протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання. Також апелянт зазначає, що експертний висновок від 20 березня 2018 року не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, апелянт вказує, що ним не пропущено строк позовної давності, так як Банк звертався до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків до відповідачів, на підставі якого 28 березня 2014 року ухвалено рішення про стягнення суми боргу. Вказане свідчить про переривання строку давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду про застосування наслідків якої було заявлено відповідачами по справі.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 450 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом (16,00% на рік) строком до 26 липня 2015 року.

Того ж дня між АКБ СР «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 6, за яким остання зобов`язалася солідарно з ОСОБА_1 відповідати за своєчасне повернення останнім коштів за укладеним кредитним договором.

07 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року, згідно з яким сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 560 000,00 грн..

Того ж дня було укладено додатковий договір №1 до договору поруки 6 від 27 липня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_2 мала взяти на себе зобов`язання солідарно з ОСОБА_1 відповідати за своєчасне повернення останнім коштів за укладеним кредитним договором з урахуванням умов додаткового договору №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року.

20 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року, за якою сторони збільшили розмір процентної ставки за користування кредитом до 18,00% на рік.

14 липня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року, згідно з якою сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 608 983,52 грн. зі строком повернення позичених коштів до 26 липня 2020 року.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін №3 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року, у якому сторони виклали нову повну редакцію кредитного договору з урахуванням раніше визначених змін.

Того ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін №4 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року, за яким сторони зменшили максимальний ліміт заборгованості до 521 488,52 грн., зменшили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами до 16,00%, а також визначили період повернення позичених коштів - від лютого 2013 року по 26 липня 2020 року.

Того ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №990СІ1, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 203 058,11 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом (18,00% на рік) строком до 01.08.2012 року.

Того ж дня було укладено договір №3 про внесення змін до договору поруки №6 від 27 липня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_2 мала взяти на себе зобов`язання солідарно з ОСОБА_1 відповідати за своєчасне повернення останнім коштів за кредитними договорами №№990/03-13, 990СІ1, з урахуванням умов договору про внесення змін №4 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року.

28 березня 2014 року рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №424/14 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року в сумі 710 161,20 грн., а також третейський збір у сумі 7 501,61 грн..

19 вересня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до ОСОБА_1 з досудовою вимогою про повне погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13.

23 вересня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з досудовими вимогами про повне погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 та за договором кредиту №990СІ1.

21 вересня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 березня 2014 року було скасоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України у редакції, що діяла до 03 липня 2018 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 (поручитель) не укладала (не підписувала) ані додатковий договір №1 до договору поруки від 07 грудня 2007 року, яким було забезпечено збільшення максимального ліміту заборгованості до 560 000,00 грн., ані договір №3 про внесення змін до договору поруки від 08 серпня 2011 року, за яким забезпечувалося виконання, зокрема, договору кредиту №990СІ1.

Врахувавши те, що зміна кредитних зобов`язань за договором №990/03-13, що відбулася 07 грудня 2007 року, не була узгоджена з поручителем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука за ним відповідно до закону припинилася саме 07 грудня 2007 року.

При цьому, суд першої інстанції вірно відмовив у застосуванні до зустрічних позовних вимог строків позовної давності, так як порука припинилася 07 грудня 2007 року, а в судовому рішенні суд лише констатує (встановлює) цей факт.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що зобов`язання за договором №3 про внесення змін до договору поруки №6 від 27 липня 2017 року в частині забезпечення договору кредиту №990СІ1 для ОСОБА_2 взагалі не виникли, оскільки за висновком судової почеркознавчої експертизи вона цей договір не підписувала.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки 07 грудня 2007 року, так як зміна кредитних зобов`язань за договором №990/03-13, що відбулася 07 грудня 2007 року, не була узгоджена з поручителем, тоді як зобов`язання за договором №3 про внесення змін до договору поруки №6 від 27 липня 2017 року в частині забезпечення договору кредиту №990СІ1 для ОСОБА_2 взагалі не виникли, оскільки вона цей договір не підписувала.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог Банку з підстав пропуску останнім строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у порушення вказаних норм права на умов кредитних договорів належним чином не виконував взяті на себе кредитні зобов`язання, тобто з 15 серпня 2008 року припинив сплачувати кошти за договором кредиту, а тому 28 березня 2014 року рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №424/14 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №990/03-13 від 27 липня 2007 року в сумі 710 161,20 грн., а також третейський збір у сумі 7 501,61 грн..

В зв`язку із чим строки позовної давності у відповідності до ст. 264 ЦПК України, були перервані, а тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволенні позовних вимог Банку та стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 990/03-13 від 27 липня 2007 року станом на 04 вересня 2017 року у сумі 1 032 981,05 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 521 488,52 грн., заборгованість за відсотками - 511 492,53 грн. та заборгованість за кредитним договором № 990СІ1 від 08 серпня 2011 року, станом на 04 вересня 2017 року у сумі 489 006,95 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 202 737, 54 грн., заборгованості за відсотками - 286 269, 41 грн..

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Банку в частині стягнення пені та інфляційних втрат, з огляду на наступне

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 256, 257, 260 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 261 ЦК, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Встановлено, що за кредитним договором №990/03-13 позовна давність почалася 13 грудня 2011 року (наступний день за днем останнього платежу), а за кредитним договором №990СІ1, - 02 серпня 2012 року (наступний день за кінцевим днем повернення позичених коштів).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявами про застосування позовної давності.

Враховуючи, що до правовідносин щодо стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність, - колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення інфляційних втрат, з підстав їх недоведеності.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог Банку в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку з підстав пропуску останнім строків позовної давності.

Оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Укрсоцбанк" підлягає стягненню судовий збір у сумі 15 219,88 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укрсоцбанк" правонаступником якого є акціонерне товариство "Альфа-Банк" - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року - в частині відмови у задоволенні первісного позову - скасувати.

Позов акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором № 990/03-13 від 27 липня 2007 року станом на 04 вересня 2017 року у сумі 1 032 981,05 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 521 488,52 грн., заборгованість за відсотками - 511 492,53 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором № 990СІ1 від 08 серпня 2011 року, станом на 04 вересня 2017 року у сумі 489 006,95 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 202 737, 54 грн., заборгованості за відсотками - 286 269, 41 грн..

В решті позову акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - відмовити.

В решті рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Укрсоцбанк" судовий збір у сумі 15 219,88 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко