У х в а л а

1 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 263/4637/18

Провадження № 14-126цс20

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУ МВС України в Донецькій області), Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області (далі - Маріупольське МУ ГУ МВС України в Донецькій області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника під час виконання ним трудових обов`язків,

за касаційною скаргою позивачки на ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 жовтня 2019 року та

в с т а н о в и л а:

у квітні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 1 000 000 грн як відшкодування завданої моральної шкоди.

Мотивувала позов такими обставинами:

- 21 жовтня 1996 року її єдиного сина - ОСОБА_2 (далі - син позивачки) - прийняли на службу до органів МВС України. Станом на травень 2014 року син позивачки мав спеціальне звання прапорщика міліції та працював на посаді молодшого інспектора зв`язку батальйону патрульної служби Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області; робоче місце сина позивачки знаходилось у першому корпусі адміністративної будівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області за адресою: м. Маріуполь, вул. Георгіївська, 63 (далі - адмінбудівля);

- 8 травня 2014 року син позивачки заступив на добове чергування за посадою помічника оперативного чергового в адмінбудівлі; робоча зміна мала тривати до 09:00 ранку наступного дня;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно з 09:00 до 10:00 в адмінбудівлі почалась перестрілка, яку надалі органи досудового розслідування кваліфікували як терористичний акт. Внаслідок останнього син позивачки отримав вогнестрільне кульове поранення. Декілька годин він перебував у напівпритомному стані в кабінеті «Сектор інформаційних технологій» на третьому поверсі адмінбудівлі, потребуючи невідкладної медичної допомоги. Близько 13:40 його доставили до лікарні, де він помер цього ж дня від отриманого поранення;

- згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи за надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги син позивачки міг лишитися живим;

- 2 червня 2014 року начальник ГУ МВС України в Донецькій області затвердив акт № 1 про нещасний випадок (форма Н-1), відповідно до якого причиною нещасного випадку визнана травма, одержана внаслідок протиправних дій інших осіб;

- за фактами подій, які ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулися в адмінбудівлі, розпочато низку кримінальних проваджень, об`єднаних надалі в одне - № 0000135. Зараз це кримінальне провадження перебуває у провадженні суду, проте вирок ще не ухвалений. Дії осіб, щодо яких складено обвинувальний акт, кваліфіковані, зокрема, за частиною четвертою статті 258 Кримінального кодексу України (далі - КК України) як терористичний акт, що призвів до загибелі людей. Особу, яка безпосередньо завдала вогнепального поранення сину, органи досудового розслідування не встановили;

- Центральне відділення Головного управління Національної поліції в Донецькій області проводить досудове розслідування кримінального провадження № 0001266 від 5 квітня 2016 року за частиною третьою статті 136 КК України через ненадання допомоги сину позивачки, який перебував у небезпечному для життя стані, що призвело до його смерті;

- роботодавець, «функції» якого виконувало МВС України «в цілому», включаючи Маріупольське МУ ГУ МВС України в Донецькій області та ГУ МВС України в Донецькій області, не забезпечив сину позивачки належні, безпечні та здорові умови праці, що призвело до його загибелі. Він ніколи не проходив спеціальної підготовки для переміщення на посаду помічника оперативного чергового, з огляду на що, за переконанням позивачки, її син був неправомірно допущений до виконання відповідної роботи не за посадою без проходження спеціального навчання, інструктажу та без перевірки знань з охорони праці. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 син не був ознайомлений з планом оборони будівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області, з правилами безпечної роботи в умовах оголошеної з квітня 2014 року антитерористичної операції на території Донецької області, правилами поведінки працівників на території міськвідділу міліції тощо; не мав достатньої кількості зброї та засобів індивідуального захисту або доступу до них; не знав, як має діяти кожен з підрозділів на випадок спроби збройного захоплення приміщення та на випадок поранення працівника міліції;

- моральні страждання позивачка обґрунтовує глибиною горя та душевного болю, який вона пережила через смерть сина. Досі позивачка не може відійти від отриманої внаслідок цього психологічної травми та змиритись зі смертю сина. Його втрата позбавила позивачку матеріальної та моральної підтримки. Враховуючи це, а також неможливість відновлення попереднього стану, позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн, що відповідає характеру та глибині її моральних страждань.

27 березня 2019 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області ухвалив рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Мотивував рішення так:

- суд не має сумнівів у тому, що позивачці заподіяні моральні страждання через загибель єдиного сина внаслідок озброєного нападу на адмінбудівлю Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області ІНФОРМАЦІЯ_1; ця загибель є глибоким горем і, безперечно, спричинила позивачці душевні страждання, психологічні переживання, оскільки втрата рідної людини є найбільшою немайновою втратою, яку не можна жодним чином відновити;

- загальним принципом покладення на особу чи державу цивільно-правової відповідальності, зокрема з відшкодування моральної шкоди, є наявність всіх складових цивільного правопорушення;

- обґрунтовуючи вину відповідачів у загибелі її сина, позивачка вказала на грубе порушення вимог статті 153 Кодексу законів про працю України, статей 6 і 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до яких на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні та нешкідливі умови праці, відповідальність за забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. На переконання позивачки, її син не був ознайомлений з планом оборони адмінбудівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України, не мав достатньої кількості зброї та засобів індивідуального захисту, був переміщений на посаду помічника оперативного чергового без підготовки до такої діяльності. Однак немає належних доказів, які б об`єктивно підтверджували обґрунтованість таких тверджень позивачки;

- перебування сина позивачки в адмінбудівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області ІНФОРМАЦІЯ_1 було зумовлене виконанням ним його посадових обов`язків, а загибель під час такого виконання не має прямого зв`язку з будь-якими діями (бездіяльністю) роботодавця, а тому не підтверджує наявність вини Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області у загибелі сина позивачки.

24 вересня 2019 року позивачка подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій просила його скасувати й ухвалити нове рішення - про задоволення позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, вказавши таке:

- позивачка не подала апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду першої інстанції, оскільки не мала коштів для оплати послуг обраного нею адвоката для підготовки апеляційної скарги;

- позивачка проживає одна та не має родичів, які би могли надати їй матеріальну допомогу;

- розмір її пенсії станом на квітень 2019 року складав 2 281,57 грн (з липня 2019 року - 2 547,40 грн), а інші доходи у неї відсутні;

- у грудні 2018 року позивачку позбавили субсидії;

- з огляду на складність справи, відсутність у позивачки спеціальної освіти та навичок роботи з комп`ютером, вона не могла скласти апеляційну скаргу без допомоги обраного нею адвоката;

- позивачка як потерпіла також бере участь у багаторічному розгляді судом першої інстанції справи № 264/1688/15-к; після судових засідань у тій справі в позивачки взагалі зникає бажання звертатися до судів.

27 вересня 2019 року суддя Донецького апеляційного суду постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з огляду на таке:

- повний текст рішення суду першої інстанції підготовлений 5 квітня 2019 року; його копію позивачка особисто отримала 11 квітня 2019 року і цього дня ознайомилася з матеріалами справи;

- апеляційну скаргу подала до суду апеляційної інстанції 24 вересня 2019 року, тобто майже через 6 місяців;

- відповідно до договору про надання правової допомоги від 11 травня 2018 року, який позивачка уклала з адвокатом Остапенком Андрієм Ігоровичем і який діє до 31 грудня 2019 року (далі - договір), адвокат безкоштовно надає правову допомогу з представництва та захисту інтересів позивачки в Жовтневому районному суді м. Маріуполя Донецької області, Апеляційному суді Донецької області, Верховному Суді, органах державної виконавчої служби в цивільній справі за позовом позивачки про відшкодування моральної шкоди;

- з огляду на обставини справи та досліджені матеріали, вказані позивачкою підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не можна визнати поважними, оскільки вони не підтверджують існування об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного подання апеляційної скарги у межах встановленого процесуального строку.

4 жовтня 2019 року позивачка подала до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Мотивувала поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження так:

- апеляційну скаргу не подала протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, оскільки не мала коштів, щоб оплатити послуги з підготовки такої скарги обраним адвокатом;

- 11 травня 2018 року позивачка уклала з адвокатом договір, у пункті 3.1 якого дійсно вказано про те, що правова допомога надається позивачці безкоштовно. Проте 30 січня 2019 року сторони уклали додаткову угоду до договору та внесли зміни до пункту 3.1 договору, виклавши його у новій редакції, що передбачає встановлення фіксованого розміру гонорару адвоката (зокрема, вартість складання апеляційної скарги становить 3 000 грн, участі в судовому засіданні - 500 грн). Копію цієї додаткової угоди не долучали до матеріалів справи, оскільки вона стосувалася виключно гонорару адвоката та не впливала на обсяг повноважень представника, строк дії договору й інші обставини, які мають процесуальне значення;

- обраний позивачкою адвокат не працює і не працював у системі безоплатної правової допомоги (держава не оплачувала та не оплачує його роботу); він спершу надавав правову допомогу позивачці на умовах pro bono (безкоштовно) через особливий характер її питання (загибель сина) та через дружні відносини, які існують між ними;

- з огляду на складність справи, відсутність у позивачки спеціальної освіти та навичок роботи з комп`ютером вона не могла скласти апеляційну скаргу без допомоги обраного нею адвоката. Але, починаючи з березня 2019 року, не мала можливості сплачувати за його послуги, зокрема з підготовки апеляційної скарги, насамперед через зростання тарифів на комунальні послуги та через позбавлення позивачки субсидії;

- позивачка як потерпіла бере участь у справі № 264/1688/15-к, яку майже три роки розглядає суд першої інстанції. Після судових засідань у тій справі в позивачки зникає бажання звертатися до судів, а як літня людина вона має багато хронічних захворювань, що істотно впливають на здатність займатися судовими справами.

9 жовтня 2019 року суддя Донецького апеляційного суду постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивачки. Мотивував ухвалу так:

- згідно з договором і копією ордеру від 11 травня 2018 року немає будь-яких застережень і обмежень щодо представництва адвокатом інтересів позивачки. Отже, адвокат не мав перешкод у підготовці апеляційної скарги. Добросовісність учасників судового процесу полягає, зокрема, у тому, щоби, будучи обізнаними із судовими процедурами, правами й обов`язками, правилами поведінки, виконувати відповідні норми. Інша поведінка за певних обставин може означати зловживання особою її процесуальними правами;

- неподання апеляційної скарги впродовж майже 6 місяців після отримання копії рішення суду й ознайомлення з матеріалами справи підтверджує недобросовісну поведінку як особи, яка подала таку скаргу, так і її представника, який має достатній життєвий і професійний досвід, знання у сфері права, а тому повинен був знати про встановлений процесуальним законодавством строк для апеляційного оскарження;

- відсутні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки у заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків, позивачка не навела поважних причин пропуску такого строку, які могли би підтверджувати наявність непереборних обставин неподання апеляційної скарги у передбачений процесуальним законом строк і виправдати пропуск останнього.

У листопаді 2019 року позивачка подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу для вирішення питання про відкриття провадження до суду апеляційної інстанції. Мотивує касаційну скаргу так:

- суд апеляційної інстанції всупереч частині третій статті 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не поновив позивачці строк на апеляційне оскарження за наявності поважних для цього причин;

- порушуючи вимоги статей 357 і 358 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскаржене рішення ухвалив неповноважний склад суду - суддя-доповідач одноособово, - тоді як ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд мав постановити колегіально.

22 листопада 2019 року суддя Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ГУ МВС України в Донецькій області на касаційну скаргу. Згідно з цим відзивом суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки причини пропуску строку є неповажними.

Того ж місяця до Верховного Суду надійшов відзив Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області на касаційну скаргу. Згідно з тим відзивом оскаржене судове рішення є законним і обґрунтованим, а касаційна скарга - безпідставною.

27 липня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу, якою призначила справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

5 серпня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу, якою передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду через необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 6 березня 2019 року у справі № 815/3687/17. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що відповідно до частини третьої статті 34 ЦПК України (частини третьої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)) колегія у складі трьох суддів суду апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку рішення судів першої інстанції по суті, тоді як інші питання апеляційного провадження, визначені параграфом 2 глави 1 розділу V ЦПК України (параграфом 2 глави 1 розділу III КАС України «Відкриття апеляційного провадження»), одноособово вирішує суд апеляційної інстанції у складі судді відповідного суду (судді-доповідача у справі).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивувала ухвалу так:

- припис частини третьої статті 34 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що колегія суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів переглядає в апеляційному порядку рішення судів першої інстанції по суті відповідно до параграфу 3 глави 1 розділу V ЦПК України «Апеляційний розгляд». Інші питання апеляційного провадження, визначені параграфом 2 глави 1 розділу V ЦПК України «Відкриття апеляційного провадження», одноособово вирішує суд апеляційної інстанції у складі судді відповідного суду (судді-доповідача у справі), визначеного у порядку, встановленому статтею 33 цього кодексу;

- таке тлумачення частини третьої статті 34 ЦПК України є усталеним у практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (див. постанови від 4 липня 2019 року у справі № 661/1308/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 754/11709/16-ц);

- регулювання означених процесуальних відносин у КАС України є тотожним (частина третя статті 33 КАС України, параграф 2 глави 1 розділу III КАС України «Відкриття апеляційного провадження»), однак у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 815/3687/17 колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виснувала таке: «Системний аналіз пункту 4 частини 1 статті 4 та частини 3 статті 33 КАС України дає підстави для висновку, що «судом» у розумінні цього кодексу є склад суду, визначений для розгляду і вирішення справи та/або певного процесуального питання. При цьому перегляд судових рішень в апеляційному порядку за загальним правилом здійснюється судом у складі колегії з трьох суддів. КАС України допускає прийняття судових рішень у разі колегіального розгляду справи лише суддею-доповідачем у справі, проте, в чітко визначених цим кодексом випадках. Норми пункту 4 частини 1 статті 299 КАС України передбачають підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. КАС України прямо передбачені ухвали, які на стадії апеляційного перегляду приймаються суддею-доповідачем одноособово, наприклад, ухвала про залишення апеляційної скарги без руху (частина 5 статті 298 КАС України). Натомість статтею 299 КАС України встановлено необхідність вирішення питання щодо відмови у відкритті апеляційного провадження судом апеляційної інстанції, тобто, колегією у складі трьох суддів».

- колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зазначеній постанові від 6 березня 2019 року у справі № 815/3687/17 вказала, що оскаржувану ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження суддя-доповідач постановив одноособово, чим порушив вимоги статей 4, 33 і 299 КАС України та не може вважатися «судом, встановленим законом». З огляду на вказане суд касаційної інстанції відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 353 КАС України встановив наявність обов`язкової підстави для скасування судового рішення з направленням справи для продовження розгляду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, § 39 та від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France), заява № 17862/91, § 31, 32 та від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).

Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, та з огляду на те, що принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно застосування приписів, формулювання яких є тотожними у цивільному й адміністративному процесуальних законах, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 402 ЦПК України).

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261, частиною першою статті 402, частиною третьою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника під час виконання ним трудових обов`язків, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 жовтня 2019 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 29 вересня 2020 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:С. В. БакулінаЛ. М. Лобойко
В. В. БританчукН. П. Лященко
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівВ. В. Пророк
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
Ж. М. ЄленінаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковО. С. Ткачук
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська