Головуючий у 1-й інстанції Копилова Л.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М., за участю секретаря Галстяна Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2

на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2020 року, постановлене у складі судді Копилової Л.В.,

у цивільній справі

за позовом Виконавчого комітету Маріупольської міської ради

до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5

про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

треті особи - Житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», Служба у справах дітей Маріупольської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В 2019 році позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в обґрунтування зазначив, що в кімнаті АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності, зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Проведеною перевіркою обстеження житлового приміщення, що відображено в акті від 24.09.2018р., встановлено, що фактично за вказаною адресою не проживають зареєстровані особи близько одного року, а мешкають квартиранти. Реєстрація відповідачів, які фактично не проживають у спірному житловому приміщенні понад передбачений ст. 71 ЖК України шестимісячний строк без поважних причин, перешкоджає виконавчому комітету Маріупольської міської ради розпорядитись цим приміщенням, виділивши його іншим особам, що потребують поліпшення житлових умов. Враховуючи зазначене, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме ліжко-місцями у кімнаті АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2020 року (а.с. 57-60) позов Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про втрату користування жилим приміщенням, треті особи: ЖКП «Азовжитлокомплекс», Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 . Вирішено питання з розподілом судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, та виходив з того що повнолітні відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , не проживаючи у кімнаті НОМЕР_5 понад шість місяців без поважних причин, що підтверджено актом обстеження жилого приміщення від 24.09.2018р., втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Оскільки неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками, тому позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 09 червня 2020 року (а.с. 113-115) у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга (а.с. 120-123) вмотивована наступними доводами:

судом допущено процесуальне порушення з ухвалення судового рішення у відсутність відповідачів, що не повідомлялись про дату і час судового розгляду, а про наявність судового рішення довідались лише 28.04.2020р.;

виконкомом Маріупольської міської ради не доведено факту відсутності родини відповідачів в спірному помешканні понад встановлені житловим законодавством строки без поважних причин; при цьому судом не було ретельно досліджено всі обставини, які мають значення для справи;

в основу судового рішення покладено акт обстеження від 24.09.2018р., в якому не зазначено часу складання, але який міг бути складений в робочий час, коли всі повнолітні члени сім`ї були на роботі, а діти - у дітячому садочку та в школі, вдень в квартирі нікого немає; в акті відсутні відомості про наявність або відсутність особистих речей сім`ї ОСОБА_2 ;

цей акт лише фіксує відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні на момент на час його складання і не доводить факт відсутності відповідачів понад строки у житловому приміщенні без поважних причин, встановлених статтею 71 ЖК України. Інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, матеріали справи не містять;

факт проживання сім`ї в спірній квартирі НОМЕР_5 можуть підтвердити свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які не були допитані під час розгляду справи судом першої інстанції і щодо яких заявлено долучене до апеляційної скарги клопотання (а.с. 124);

твердження в рішенні суду про наявність заборгованості по комунальним послугам не підтверджене документально;

доказів в підтвердження існування у відповідачів іншого постійного місця проживання, окрім спірного, позивачем не представлено.

наведено висновки, викладені у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», де заявники посилались на порушення їхнього конституційного права на повагу до житла виселенням родини та поставлення цим під загрозу прав двох неповнолітніх дітей, з приводу того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання держави у право на повагу до житла.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участі ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_5 , яка не заперечувала проти пред`явленого позову у зв`язку із зміною фактичного місця проживання з утворенням сім`ї у 2017 році, представника Виконавчого комітету Маріупольської міської ради - Мащенко Д.О., яка заперечувала проти вимог скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи представників третіх осіб - Житлово-комунального підприємства «Азовжитлокомплекс», Служби у справах дітей Маріупольської міської ради, неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, рішенням Маріупольської міської ради № 5/12-1716 від 24 квітня 2007 року будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято від ВАТ «МК «Азовсталь» у міську комунальну власність (а.с. 9).

Згідно довідки Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 10 вересня 2019 року, копії особового рахунку № НОМЕР_1 : по АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з травня 2007р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з липня 2012 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - з січня 2014 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - з липня 2012 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - з грудня 2002 року (а.с. 6-7, 10).

З акту обстеження жилого приміщення від 24 вересня 2019 року, складеного спеціалістами Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, ЖКП «Азовжитлокомплекс», за участю мешканців будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що у кімнаті НОМЕР_5 вказаного будинку проживають квартиранти, а зареєстровані відповідачі не проживають приблизно 1 рік (а.с. 11).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з подальшим постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо порушення судом норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України)

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вказують на неповідомлення їх про дату і час розгляду справи, коли було ухвалено 20.03.2020р. у їх відсутність заочне рішення.

З матеріалів справи, дійсно, не вбачається належного повідомлення відповідачів, що апелюють на рішення суду, згідно із вимогами ч. 3 ст. 118 ЦПК України про дату, час і місце судового засідання. Відсутні відомості про отримання адресатами направлених їм судових повісток, які повертались до суду з відміткою про закінчення терміну зберігання на поштовому відділенні (а.с. 50, 55).

Відтак, твердження в оскарженому заочному рішенні від 20.03.2020р. і ухвалі суду від 09.06.2020р. (а.с. 114-115) про належне повідомлення відповідачів про дату і час судового засідання не відповідають дійсності.

Згідно із положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці обставини, на які посилаються апелянти, є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду. У зв`язку з цим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з нижче окреслених мотивів і відповідного унормування.

Щодо перевірки законності судового рішення по суті спору і дотримання судом вимог ст. 89, ч. 5 ст. 263 ЦПК України з перевірки зібраних доказів і їх оцінки

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, перелічених в ч. 3 ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абз. 1 п. 10 постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України N 2 від 12.04.85 (з подальшими змінами): у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В ході судового засідання в суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_5 пояснила, що у 2017 році у зв`язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_18 09.10.2017р. вона переїхала до чоловіка у Рівненську область, де і проживає по сьогодення.

За змістом положень в ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Повідомлення про обрання ОСОБА_5 іншого постійного місця проживання і утворенням сім`ї в іншому місці враховується колегією суддів як визнання пред`явлених до неї позовних вимог виконкому Маріупольської міської ради про визнання такою, що втратила право користування ліжко-місцем у кімнаті АДРЕСА_1 . Як переконалась колегія суддів, таке визнання позову не суперечить вимогам закону, не порушує права інших осіб.

У зв`язку з цим у суду апеляційної інстанції наявні підстави, передбачені ст. 375 ЦПК України, для залишення рішення суду першої інстанції в частині прав і обов`язків ОСОБА_5 без змін.

За змістом статей 12, 11, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як з`ясовано, в основу оскарженого судового рішення судом покладено відомості в акті обстеження жилого приміщення від 24.09.2018р. (а.с. 11), на підставі якого зведено висновок про не проживання відповідачів у спірній кімнаті НОМЕР_5 приблизно 1 рік.

Судове рішення ухвалено у відсутність відповідачів і в ході розгляду справи судом першої інстанції взагалі не були зясовані причини відсутності відповідачів в місці їх постійного проживання, період непроживання, а також і не перевірений сам факт їх непроживання понад встановлені житловим законодавством строки.

Натомість, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як і в їх заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 78-80), заперечували проти відзначеного в рішенні суду факту їх непроживання в спірному жилому приміщенні і заявленої позивачем обставини проживання в їх квартирі квартирантів. Повідомили, що вони постійно проживали в цій квартирі, за виключенням короткочасної відпустки тривалістю до декількох днів, коли виїжджала вся родина. У період перебування їх на роботі з їх неповнолітніми дітьми залишалася сестра ОСОБА_1 .

З урахуванням вимог щодо процедури доказування згідно із ст. 89 ЦПК України і обов`язку сторони, передбаченого ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, з урахуванням характеру виниклих у справі правовідносин, саме на позивачеві лежить тягар доказування фактів відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин відсутності.

Проте, в обґрунтування доводів, викладених у позовній заяві, достовірних, допустимих, належних доказів і, одночасно з цим, достатніх за їх сукупності, позивачем не надано. Ці обставини залишені судом першої інстанції без належної оцінки.

Так, надані позивачем до суду докази, що долучені до позовної заяви, зокрема, акт від 24.09.2018р. не охоплює всього піврічного періоду, який ставиться в провину відповідачам, проведена перевірка проживання осіб є однократною станом на певну дату. В змісті цього акту не ідентифіковано осіб «квартирантів», що займають спірне жиле приміщення, не відібрані від них пояснення щодо причин відсутності зареєстрованих осіб.

Наведені у акті відомості не є достатніми в розумінні ч. 1 ст. 80 ЦПК України доказами для впевненого і достовірного висновку про відсутність членів сім`ї ОСОБА_2 у їх місці постійного проживання понад півроку.

Судом не виконана вимога щодо ретельного дослідження причин відсутності відповідачів, принаймні на момент складання акту від 24.09.2018р.

Вказівка ж у описовій частині рішення (а.с. 57) обставин відсутності в спірній кімнаті НОМЕР_5 будь-яких особистих речей відповідачів, не сплату ними комунальних послуг, не забезпечення належного утримання кімнати не відповідають обставинам, якими вмотивовано позов (а.с. 3-4), і не відповідають дійсним обставинам, що виявлені під час апеляційного перегляду справи. Зокрема, поза увагою суду залишилися вказані у акті від 24.09.2018р. (а.с. 11зв.) відомості про відсутність комунального боргу по кімнаті НОМЕР_5.

Натомість, допитані в ході апеляційного перегляду справи свідки: сусідка ОСОБА_13 (кв. АДРЕСА_3 ), ОСОБА_15 , дитина якої навчається разом із ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_14 , сусідка ОСОБА_12 (кв. АДРЕСА_4 ), сусідка ОСОБА_11 (кв. АДРЕСА_6 ) - підтвердили постійне проживання сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із двома дітьми в кімнаті АДРЕСА_1 , в тому числі впродовж 2017-2019 років, тимчасове проживання в цьому помешканні і сестри ОСОБА_1 , їх зустрічі на дворовій території, коли гуляють діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також особисте відвідування помешкання відповідачів, коли приходили до них в гості, в тому числі і приводячи дітей зі школи та з дитячого садочка; наявність в квартирі речей сім`ї відповідачів. Свідки не підтвердили факту проживання квартирантів в помешкання відповідачів. Відзначали, що відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 працюють.

Факт роботи відповідачів на момент складання акту обстеження жилого приміщення від 24.09.2018р. підтверджений відомостями підприємств, даними трудової книжки: ОСОБА_1 працювала у ПАТ «Азовелектросталь», а ОСОБА_2 - у ПрАТ «МК «Азовсталь» (а.с. 130-134). На підтвердження відомостей про перебування неповнолітніх відповідачів у дитячих закладах підтверджений довідками ЗОШ № 10 і ДНЗ № 126 (а.с. 135-136).

Також відповідачами представлено квитанції про повну оплату ними комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , що в сукупності із змістом акту від 24.09.2018р. підтверджує відсутність заборгованості по займаному відповідачами жилому приміщенню, за яким вони виконують в повному обсязі обов`язки з утримання (а.с. 11, 144).

Надана представником позивача інформація про наявність заборгованості по квартирі НОМЕР_5 в розмірі 598,38грн станом на 01.06.2020р., що за хронологією часу здобута після ухвалення оскарженого рішення від 20.03.2020р., не спростовує факту відсутності боргу у відповідачів по комунальним платежам станом на момент обстеження житлового приміщення у вересні 2018 року, що втілено в акті від 24.09.2018р., а відноситься до боргу за поточними платежами.

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради у своєму висновку від 23.12.2019р., наданому суду першої інстанції (а.с. 39) вважав неможливим визнання неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 . Таке рішення ґрунтувалося на відсутності належних доказів на підтвердження непроживання дітей в квартирі, відсутності інформації стосовно наявності у неповнолітніх дітей іншого придатного для проживання житла.

З таким висновком колегія суддів цілком погоджується, бо він зведений, дійсно за недостатністю доказів відсутності відповідачів, включаючи їх неповнолітніх дітей, в місці постійного проживання понад півроку. Привертає увагу той факт, що суд не надав належної оцінки втілених у висновку органу опіки і піклування обставинах недостатності доказів і не усунув цей недолік в ході розгляд справи, обмежившись лише наявним у справі актом від 24.09.2018р., не з`ясувавши відомості про наявність у відповідачів, зокрема, неповнолітніх дітей, іншого власного житла, в тому числі із застосуванням процесуального механізму за ч. 5 ст. 12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод:

«1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших».

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року (заява № 30856/03), де заявники посилались на порушення їхнього конституційного права на повагу до житла та постановлення під загрозу права двох неповнолітніх дітей виселенням родини, наголошено:

40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

З огляду на наявні у справі відомості про триваючі зв`язки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (з 2012 року) та їх неповнолітніх дітей (з моменту народження) із конкретним місцем проживання, що мались в розпорядженні суду першої інстанції, підлягали перевірці обставини відсутності відповідачів понад встановлені ст. 71 ЖК України строки. Проте, відповідачі, які не були повідомлені належним чином про дату і час розгляду справи, були позбавлені права на доведення своєї правової позиції щодо позову, надання пояснень і спростовування аргументів позивача.

За вищенаведених обставин, ухвалене рішення про визнання відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом з їх неповнолітніми дітьми, в контексті п. 42 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» втручання держави у право відповідачів на повагу до житла, яке вони набули у встановленому законом порядку і зв`язку з яким, як виявилося під час апеляційного перегляду справи, не втрачали.

Враховуючи ухвалення рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, таке рішення згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за його недоведенням згідно вищевказаного мотивування.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволена в частині їх і неповнолітніх дітей житлових прав, то наявні підстави для стягнення з позивача на користь осіб, що апелювали, понесених ними витрат з оплати судового збору за ставками в ст. 4 Закону України Про судовий збір, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, по 2881,50грн кожному.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасувати і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

У задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, треті особи - Житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», Служба у справах дітей Маріупольської міської ради - відмовити.

Це ж рішення в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, залишити без змін.

Стягнути з Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривні 50 копійок.

Стягнути з Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Судді: С.А.Попова

М.Ю.Лопатіна

О.М.Пономарьова