ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1298/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/578/20 Категорія: 305010300 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Державної казначейської служби України, Прокуратура Черкаської області;

особи, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_1 ; Головне управління Національної поліції в Черкаській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління національної поліції в Черкаській області на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Прокуратури Черкаської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди внаслідок незаконного переслідування,

в с т а н о в и в:

у травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив суд: стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь позивача в порядку відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 15 червня 2016 року по 19 вересня 2019 року він перебував під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

21 лютого 2017 року Звенигородським районним судом Черкаської області винесено вирок, яким його виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Ухвалами апеляційного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року та Верховного Суду від 19 вересня 2019 року даний вирок залишено без змін.

Позивач вказує, що незаконними діями органів прокуратури та національної поліції йому завдано моральних страждань, які полягали у обмеженні його у праві вільного пересування, оскільки він два місяці перебував під домашнім арештом, негативних наслідків для його підприємницької та громадської діяльності, для його іміджу, зниження його авторитету. Також внаслідок вказаних подій його дружина ОСОБА_2 стала нервувати, у зв`язку з чим їй було встановлено другу групу інвалідності, що негативно вплинуло на моральний стан позивача.

ОСОБА_1 зазначив, що мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 193643 грн, але враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, вважає, що розмір моральної шкоди становить 500 000 грн.

Крім того, позивач вказує, що під час розгляду справи він користувався правничою допомогою адвоката Гуденка Є.А. у зв`язку з чим поніс витрати в сумі 38500грн, які також просив стягнути з відповідачів на його користь.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 132 244 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 396,75 грн в рахунок відшкодування витрат за надання правничої допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що розмір завданої позивачу моральної шкоди слід визначати відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за період з 15 червня 2016 року, коли позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, по 05 жовтня 2018 року - дати набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Суд прийшов до висновку, що за вказаний період слід стягнути 132244 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 .

Суд вказав, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди за час перебування позивача під домашнім арештом у подвійному розмірі, а також для збільшення розміру моральної шкоди, визначеної Законом.

Також суд вважав, що позивачем не надано доказів понесення останнім витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку із безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, тому відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задовольнити позов у повному обсязі, а саме: стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_1 з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в порядку відшкодування завданої моральної шкоди 500 000 грн; стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на оплату правничої допомоги адвоката Гуденка Є.А. при розгляді кримінального провадження та при підготовці позову до суду.

В апеляційній скарзі вказує, що відшкодування моральної шкоди має бути за весь час перебування позивача під слідством та судом, починаючи з проведення незаконного та безпідставного обшуку, протокол якого став підставою для безпідставного відкриття кримінального провадження та незаконного кримінального переслідування позивача, і закінчуючи постановленням ухвали Верховним Судом, якою відмовлено в задоволенні скарги прокурора про скасування виправдувального вироку, тобто з 15 червня 2016 року по 19 вересня 2019 року.

Зазначає, що мінімальний розмір моральної шкоди за вказаний період становить 193643 грн, однак, враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, скаржник вважає, що розмір моральної шкоди становить 500 000 грн.

Також вказує, що адвокат Гуденко Є.А. приймав участь у всіх засіданнях при розгляді кримінального провадження № 000104, що підтверджується копіями вироку місцевого суду, ухвал апеляційного та касаційного судів, а також на стадії досудового розслідування. Отримання ним коштів від позивача за надання останньому правничої допомоги та на транспортні витрати підтверджується наданою адвокатом довідкою. Тому ОСОБА_1 вважає, що витрати на правничу допомогу мають бути відшкодовані.

Головне управління Національної поліції в Черкаській області також подало апеляційну скаргу на рішення місцевого суду та просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі вказує, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що йому була спричинена моральна шкода, тому суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зазначає, що судом безпідставно при розрахунку розміру завданої шкоди взято до уваги розмір мінімальної заробітної плати, оскільки п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не встановлюється як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тому слід застосовувати розмір прожиткового мінімуму, встановлений законом на 01 січня 2020 року - 2027 грн.

Також вказує, що судом не вірно визначено період перебування позивача під слідством і судом - 28 місяців, замість 27 місяців 21 дня. Вважає, що за вказаний період розмір моральної шкоди становить 56101,98 грн.

Звертає увагу, що надані позивачем копії довідок адвокатів Гуденка Є.А. та Полежаки В.Ф. не є належними доказами сплати послуг за надання правничої допомоги, оскільки відсутня інформація щодо номеру договору між адвокатом і позивачем, номер справи, у якій надавалась правнича допомога, не підтверджено жодним доказом факт оплати таких витрат, а у довідці адвоката Гуденка Є.А. відсутній навіть детальний опис проведених ним робіт.

Прокуратура Черкаської області подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року - без змін.

У відзиві вказує, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно визначив розмір шкоди на підставі ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Також вважає, що суд прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку з не підтвердженням їх належними доказами.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Черкаській області,в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відзиві вказує, що статтями 1167, 1176ЦК України визначено, що він не зобов`язаний доводити незаконність дій відповідача, а сам факт виправдання його у пред`явленому досудовим слідством обвинуваченні визначає оцінку законності діяльності цих органів та їх керівництва.

Вважає, що перебував під судом до постановлення Верховним Судом ухвали про залишення без змін вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, тобто до 19 вересня 2019 року.

Зазначає, що відсутні підстави для розрахунку розміру моральної шкоди виходячи із розміру прожиткового мінімуму, оскільки Закон України від 06 грудня 2016 року стосується виплат заробітної плати та інших виплат та не застосовується до спірних правовідносин.

Вказує, що позивачем надано належні докази на підтвердження понесених ним витрат за надання правничої допомоги.

Крім того, вважає, що апеляційна скарга ГУНП в Черкаській області підписана не уповноваженою на це особою, тому її слід повернути скаржнику.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши учасників процесу, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 квітня 2016 року за місцем проживання позивача слідчим СВ Звенигородського відділу НП ГУ НП в Черкаській області, за дорученням старшого слідчого управління головного управління національної поліції України в Черкаській області було проведено обшук на підставі ухвали слідчого-судді про проведення обшуку, ухваленої при розгляді клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Черкаській області по матеріалах досудового слідства в кримінальному провадженні №000104, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 березня 2016 року. В процесі обшуку було вилучено макети мін, гранат, автомата «Калашникова», пусті гільзи від бойових патронів.

15 червня 2016 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

16 червня 2016 року Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено ухвалу про застосування відносно позивача запобіжного заходу у виді домашнього арешту на період з 16 червня 2016 року по 16 серпня 2016 року (а.с. 6).

Вироком Звенигородського районного суду від 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 визнано не винуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України (а.с. 7-13).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року вирок Звенигородського районного суду залишений без змін (а.с. 14-17).

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року виправдувальний вирок Звенигородського районного суду від 21 лютого 2017 року та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року залишені без змін, а касаційна скарга прокурора залишена без задоволення (а.с. 18-21).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 15 червня 2016 року по 05 жовтня 2018 року.

Посилання позивача на те, що він перебував під судом до постановлення ухвали Верховним Судом 19 вересня 2019 року, яка остаточно визначила його невинуватість, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 532 КПК України виправдувальний вирок Звенигородського районного суду від 21 лютого 2017 року набрав законної сили із дня постановлення апеляційним судом ухвали про залишення вироку без змін, тобто 05 жовтня 2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно встановив, що спірні правовідносини регулюються положеннями статей 1167, 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню.

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 має право на відшкодування майнової і моральної шкоди у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Для визначення розміру моральної шкоди суд правильно взяв до уваги встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати на час винесення рішення - 4723 грн.

Безпідставними є посилання ГУНП в Черкаській області в апеляційній скарзі на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не встановлюється як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а застосовується розмір прожиткового мінімуму, у даному випадку - 2027 грн. Так, вказаним Законом не внесено жодних змін до Закону № 266/94-ВР, який слід застосовувати у спірних правовідносинах, тому положення Закону від 06 грудня 2016 року не стосуються розрахунку моральної шкоди, завданої позивачу.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із твердженнями ГУНП в Черкаській області, що судом помилково розраховано, що строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом 28 місяців, оскільки період з 15 червня 2016 року по 05 жовтня 2018 року становить 27 місяців 21 день.

Отже розмір моральної шкоди за вказаний період становить 130827 грн (4723 грн * 27 місяців + 4723 грн / 30 днів * 21 день).

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду, що доводи позивача про стягнення на його користь 500 000 грн моральної шкоди, враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, не доведені відповідними доказами.

Так, надані позивачем докази не вказують на тяжкість вимушених змін, ступінь зниження престижу позивача та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Зокрема згідно з довідкою Головного управління ДПС у Черкаській області від 07 лютого 2020 року, ОСОБА_1 отримував дохід за 2015-2019 роки та його розмір суттєво не змінився (а.с. 26).

Позивачем надано копію договору оренди від 01 вересня 2015 року, за яким ОСОБА_1 орендував приміщення тиру Звенигородської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів ім. Т. Шевченка, строком до 31 серпня 2016 року. Доказів про те, що ОСОБА_1 було відмовлено в оренді вказаного приміщення після закінчення строку дії договору у зв`язку із кримінальним провадженням за ч. 1 ст. 263 КК України, матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що безумовно позивачу завдано моральної шкоди, у зв`язку із проведенням досудового розслідування та розглядом справи судом внаслідок безпідставного обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та погоджується із судом першої інстанції, що розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, визначений відповідно до Закону № 266/94-ВР є достатнім.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку слід змінити, зменшивши її з 132 244 гривень до 130 827 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Гуденком Є.А. під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження судом, то висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для їх стягнення, оскільки вони не підтверджені належними доказами, є правильним.

Так, згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач вказує, що під час розгляду кримінальної справи в суді та під час досудового розслідування він користувався правничою допомогою адвоката Гуденка Є.А., за що сплатив йому гонорар та транспортні витрати в загальній сумі 38500 грн, які він просив стягнути з відповідачів.

При цьому позивачем надано лише довідку адвоката Гуденка Є.А. від 16 квітня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_1. сплатив йому відповідно до договору про надання правової допомоги від 14 червня 2016 року за надання необхідної правової допомоги у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 за ст. 263 КК України (а саме під час проведення досудового слідства, в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій) - 38500 грн (а.с. 35).

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не доведено позовні вимоги про стягнення витрат за надання правової допомоги під час кримінального провадження, оскільки не надано належних доказів понесення позивачем таких витрат, а також доказів для підтвердження розміру цих витрат та їх оплату.

Із наданої довідки адвоката не можливо встановити, які саме послуги було надано адвокатом, надання яких саме послуг було передбачено договором про надання правової допомоги від 14 червня 2016 року, чи відповідає вказаний у довідці розмір витрат фактично понесеним позивачем витратам.

З огляду на викладене, відмова місцевого суду у задоволенні цих вимог позивача є обґрунтованою.

Щодо витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час розгляду даної цивільної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат за надання правової допомоги ним надано довідку адвоката Полежаки В.Ф. від 29 квітня 2019 року, з якої вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Полежакою В.Ф. було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого він зобов`язався надати правову допомогу при підготовці позову до суду, а позивач зобов`язався оплатити ці послуги. В процесі підготовки позову до суду ОСОБА_1 сплатив адвокату гонорар в сумі 1500 грн (а.с.37). Також позивачем надано квитанцію від 29 квітня 2020 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Полежака В.Ф. 1500 грн (а.с. 36).

Однак матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Полежакою В.Ф. та про який вказано у довідці адвоката.

Враховуючи наведене, позивачем не надано належних доказів для доведення розміру понесених ним витрат за надання правової допомоги, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Слід також звернути увагу на те, що судом першої інстанції помилково стягнуто витрати за надання правової допомоги з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки дані витрати є судовими витратами у цивільній справі, тому їх слід розподіляти між сторонами, а не відшкодовувати в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів відхиляє твердження ОСОБА_1 , що апеляційна скарга ГУНП в Черкаській області підписана не уповноваженою на це особою, тому її слід повернути скаржнику. Так, апеляційна скарга підписана представником ГУНП в Черкаській області Корнієнко О. Згідно з Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02 липня 2020 року Корнієнко Олена Валентинівна від імені ГУНП в Черкаській області діє в судах України без окремого доручення керівника з правами, що надані стороні, третій особі, з правом підпису, подання позову, посвідчення копій документів, без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відкликання та відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладення мирової угоди (а.с.124-125).

З огляду на викладене, судом першої інстанції прийнято рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, та з порушення норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та часткове задоволення апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області; зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, зменшивши її з 132 244 гривень до 130 827 гривень; скасування рішення суду в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 396 грн 75 коп. в рахунок відшкодування витрат за надання правничої допомоги за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку та прийняти в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів на його користь витрат на правничу допомогу при підготовці позову до суду. В решті рішення суду залишити без змін.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області., а також тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем ГУНП в Черкаській області витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 19 грн. 84 коп. слід віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року у даній справі змінити в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, зменшивши її з 132 244 гривень до 130 827 гривень.

Рішення суду в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 396 грн 75 коп. в рахунок відшкодування витрат за надання правничої допомоги за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів на його користь витрат на правничу допомогу при підготовці позову до суду.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати Головного управління Національної поліції в Черкаській області за подання апеляційної скарги віднести на рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 та пунктом 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 19 серпня 2020 року