Номер провадження: 22-ц/813/6675/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пушкар Ігоря Івановича на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 27.10.2012 року він позичив ОСОБА_1 399 650 гривень, що в еквіваленті складає 50 000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання договору, строком до 27.10.2016 року, що підтверджується договором позики та іпотечним договором. Проте, відповідач, в обумовлені договором строки, борг не повернув, у звязку з чим позивач вимушений був звернутися до суду.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про зобовязання останнього надати докази про переведення на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 399 650 гривень та докази, що у ОСОБА_1 на той момент була така сума грошей, а також просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Зустрічні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 ввів його в оману, пообіцявши перерахувати 399 650 грн на його рахунок, проте ніяких коштів ОСОБА_1 від нього так і не отримав. Зазначає, що він декілька разів звертався до ОСОБА_2 про повернення йому примірників укладених договорів, проте останній не віддав та постійно вимагає з нього кошти, які ОСОБА_1 не отримував від нього. Такими діями ОСОБА_2 завдав йому моральну шкоду.

Разом з тим, ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Заява мотивована тим, що 27.10.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 у якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 22.08.2012 року. За умовами договору позики та договору іпотеки, у разі невиконання іпотекодавцем у строк до 27.10.2016 року зобовязання за договором позики, ОСОБА_2 має право звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передбаченим діючим законодавством. У звязку з тим, що у ОСОБА_1 виникають побоювання щодо звернення стягнення на його майно шляхом виконавчого напису нотаріуса, він просив накласти арешт на Ѕ частину вищезазначеної квартири, оскільки квартира була придбана в шлюбі та інша частина належить його дружині.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 31 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Пушкар Ігор Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 31 березня 2020 року та задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом позову ОСОБА_2 є стягнення коштів за договором позики, а предметом зустрічних вимог ОСОБА_1 , з урахуванням їх уточнень, є визнання недійсними договору позики та іпотечного договору, скасування заборони на відчуження квартири. Оскільки існує вірогідність звернення стягнення на майно ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, апелянт вважає, що є всі підстави для вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти дії щодо Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явились.

Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з його хворобою та розірванням договору з адвокатом у звязку зі скрутним матеріальним становищем.

Від ОСОБА_2 ніяких заяв не надходило.

Розглядаючи клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає, що воно задоволенню не підлягає, оскільки апелянт не був позбавлений можливості звернутися до суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відео конференції через систему звязку EasyCon та навіть не виходячи з дому приймати таким чином участь у судовому засіданні. Крім того, у разі необхідності надання додаткових пояснень, апелянт мав достатньо часу та не був позбавлений можливості подати такі письмові пояснення через електронну адресу апеляційного суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд» або поштою. За таких обставин, підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням даної конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 п.1, 2 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Так, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів, що існує реальний ризик невиконання або утруднення виконання рішення суду у разі не вжиття судом заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки ОСОБА_1 не наводить обгрунтованих обставин при яких може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення його позову. Щодо позовних вимог ОСОБА_2 , то предметом його вимог є стягнення боргу за договором позики у грошовому вираженні, питання стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, ОСОБА_2 не порушував (не ставив), а заявлені ОСОБА_1 у зустрічному позові вимоги не стосуються оскарження дійсності іпотечного договору або вимоги про припинення іпотеки.

Доводи апелянта, що існує реальна загроза звернення стягнення на майно ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса за відсутності відповідних доказів та не наведення належних обгрутувань необхідності забезпечення позову, фактично є припущеннями апелянта. До того ж звернення стягнення на майно ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса не є предметом розгляду даної справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляціний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пушкар Ігоря Івановича - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22.12.2020 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк