Яготинський районний суд Київської області
м. Яготин вул. Незалежності67 Україна 7700
Справа № 382/1428/19
Провадження № 2/382/124/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.01.2020 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обгрунтував наступним. Згідно розписки від 17.08.2016 р. складеної у письмовій формі відповідачкою, він позичив їй кошти в сумі 18 000 грн., які вона зобов"язувалась повернути у березні 2017 року. Однак, у вказаний термін відповідачка кошти не повернула та під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов"язання. Просив стягнути з відповідачки 18 000 грн. за договором позики.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснивши, що він проживав із відповідачкою однією сім"єю з 2012 року по 2015 р. У квітні 2015 р. він залишив відповідачку. Він позичив ОСОБА_2 18 000 грн., а вона написала розписку та пообіцяла, що поверне кошти. Декілька разів ОСОБА_2 їздила у Польщу, однак, гроші не повернула.

Представник відповідачки позов не визнав та пояснив, що відповідачка повернула кошти позивачу, проте, письмових доказів в підтвердження даних обставин надати не може.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В судовому засіданні установлено, що 17 серпня 2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір позики, на підставі котрого ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 на строк до березня 2017 р. грошові кошти у розмірі 18 000 грн., (оригінал розписки, а.с. 29). Проте, відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, позичені кошти не повернула.

Ураховуючи вищевикладені обставини, суд вважає вимоги позову обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10,12, 79-81, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 1046, 1047,1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень за договором позики, а також стягнути 768, 40 (сімсот шістдесят вісім) гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.