КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/17047/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/4228/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Шкоріної О.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року, ухвалене під головування судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 50002064 від 01.06.2012.

В обґрунтування позову зазначав, що 01.06.2012 між сторонами укладено кредитний договір № 50002064, згідно умов якого відповідач надав кредит у розмірі 468 066,37 грн, що еквівалентно 57 857,40 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних. Згідно п. 1.3.1. загальних умов кредитування, які є додатками до кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визнано у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Вважає, що спірний кредитний договір містить несправедливі умови про зміну становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати та щодо стягнення комісії, яка передбачена п. 2.6 кредитного договору. Крім того, у відповідача відсутня відповідна ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо надання коштів у позику.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що відповідач проігнорував вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та ввів його в оману щодо умов договору, які є нечіткими. Формула визначення грошового еквівалента ціни автомобіля та платежів, яка визначена у п. 1.3.1 вводить споживача в оману, оскільки останній позбавлений можливості знати обмінний курс безготівкових операцій ПАТ «КІБ Кредит Агріколь», а тому даний пункт містить несправедливі умови кредитування. Суд не врахував, що йому не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту при укладенні договору та у договорі не вказано, за які послуги він має сплачувати комісію. Також не взято до уваги, що у разі невиконання ним зобов`язань сума компенсації непропорційно велика та становить більше 50 % вартості продукції. Суд не врахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, від 22.11.2017 у справі 6-428цс17. Судом не враховано, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Порше Мобіліті» - Цибульський В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що відповідно до п. 9.5 загальних умов кредитування, позивач своїм підписом підтвердив, що ТОВ «Порше Мобіліті» ознайомив його з інформацією, передбаченою п. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією. Гривневий еквівалент щомісячного платежу зазначався як в рахунку, який позивач отримував, та у разі непогодження із сумою чи з незрозумілістю нарахування апелянт мав можливість звернутись за роз`ясненням або уточненням щодо застосування обмінного курсу. Протягом перших років користування кредитом апелянт належно виконував свої зобов`язання за кредитним договором, а самі оплати здійснювались з урахуванням розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США. Жодних претензій або звернень з боку позивача не надходило, що свідчить про обізнаність обмінного курсу безготівкових операцій та прийняття виконання зобов`язання. Вважає посилання апелянта на постанови Верховного Суду України неприйнятними, оскільки у одній справі предметом спору був договір лізингу, а у іншій справі обставини відрізняються від обставин, встановлених у даній справі. У п. 2.6 загальних умов вказано, що позичальник сплачує разову комісію за надання кредиту. Дана комісія стягується за послуги щодо надання кредиту. Доводи щодо відсутності ліцензії, також не можна визнати обґрунтованими, оскільки у кредитному договорі та загальних умовах кредитування зазначено, що товариство належним чином уповноважена надавати фінансові послуги відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, з вказаною інформацією позивач був ознайомлений про що свідчать підписи в кредитному договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2012 між сторонами укладений кредитний договір № 50002064, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 468 066,37 грн, що еквівалентно 57 857,40 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних.

Згідно п. 1.3. загальних умов кредитування сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Графіком погашення кредиту № 5002064 від 01.06.2012 передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 2.6 загальних умов кредитуваннята відповідно до кредитного договору позичальник сплачує компанії разову комісію за надання (розміщення) у сумі 2,50 % від суми кредиту.

Відповідно до п. 9.5 загальних умов кредитування підписанням цих умов позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також позичальник ознайомлений з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач ознайомив позивача з орієнтовною сукупною вартості кредиту, реальною процентною ставкою; у додатках до договору кредиту «Загальна умови кредитування» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Сторони у договорі визначили зобов`язання у національній грошовій одиниці гривні та одночасно визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що не суперечить положенням ст. 533 ЦК України та не є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначення у кредитному договорі про те, що курс для обчислення суми кредиту береться за курсом, який встановлено у ПАТ «КІБ «Креді Агріколь» не впливає на вирішення питання про недійсність договору, оскільки ч. 2 ст. 533 ЦК України надає сторонам право визначати інший порядок визначення іноземної валюти на день платежу.

Аналіз умов кредитного договору свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов`язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяв на себе такий ризик.

Доводи апеляційної скарги, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не перевірив спірний договір на відповідність законодавству про захист прав споживачів є необґрунтованими.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинні в момент укладення договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У пункті 9.5 загальних умов кредитування зазначено, що позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також позичальник ознайомлений з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Кожен аркуш загальних умов підписаний позивачем та останньому надано один примірник договору.

Позивач не вказує на те, що у нього не було можливості ознайомитися із загальними умовами кредитування до укладення договору, а відтак його твердження про те, що на момент укладення договору у нього бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку не можуть бути підставою для визнання угоди недійсною.

Позивач на власний розсуд обрав фінансову установу, марку автомобіля, яку придбав за кредитні кошти, суму кредиту тощо. Протягом 14 днів позивач мав право відмовитися від наданої йому послуги, проте таких дій не вчинив, частково виконував умови договору та протягом більш ніж семи років договір не оспорював, що свідчить про те, що він був згоден з умовами договору та розумів ці умови. Позивач також мав право достроково повернути кредитні кошти, проте таких дій не вчинив. Відтак доводи позивача про те, що відповідач ввів його в оману суперечать встановленим у справі обставинам.

Відповідно до п. 8.1 у разі порушення позичальником терміну сплати будь - якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до графіку погашення кредиту, позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості.

Відтак умовами договору не передбачено сплату пені у сумі більш ніж 50 % суми кредиту. Саме ж по собі нарахування пені залежить від добросовісності позичальника щодо виконання умов договору та у разі своєчасної сплати щомісячних платежів така пеня взагалі не нараховується. Відтак доводи позивача про те, що відповідач включив до умов договору непропорційну велику суму компенсації у разі не виконання ним зобов`язань суперечать умовам договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач став оспорювати кредитний договір лише після звернення відповідача до нього з позовом про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відтак законодавством передбачено інших порядок зменшення суми неустойки у разі, якщо тривале невиконання зобов`язань призвело до нарахування надмірно великої суми пені. Проте таке нарахування в подальшому через невиконання умов договору позичальником не може бути підставою для визнання договору в цій частині недійсним, оскільки питання недійсності правочину перевіряється на момент його укладення, а не за наслідками виконання чи не виконання умов договору. Укладаючи договір сторони передбачають, що як кредитор, так і позичальник будуть діяти добросовісно та виконувати умови договору своєчасно.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що відповідач на час укладення договору діяв у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення кредитором вимог цього Закону.

Установлено, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, а відповідач надав всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Умовами договору передбачено сплату одноразової комісії, що не заборонено законодавством.

Посилання апелянта на те, що суд мав застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-1746цс16 колегія суддів не може визнати обгрунтованими, оскільки у справі № 6-1746цс16 предметом розгляду була умова кредитного договору щодо щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22.11.2017 у справі № 6-428цс17цс, оскільки предметом спору у справі № 6-428цс17 є договір лізингу, а у даній справі предметом договору є кредитний договір.

Суд першої інстанції також дійшов правильних висновків про те, що відповідач при укладенні договору діяв як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009, виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України, відтак доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав права надавати кредит для придбання ним автомобіля є безпідставними.

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 20.08.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. І. Шкоріна