Справа № 464/3017/18 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1079/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та додаткових витрат на утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила збільшити суму аліментів та додаткових витрат на дітей та стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3000 грн., а також стягувати суму додаткових витрат на дитину в розмірі 3000 грн. щомісячно, покликаючись на необхідність належного утримання дітей.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Змінено стягнення аліментів за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27.07.16. у справі № 464/4195/16-ц.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1150 грн. на кожну дитину щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили, з проведенням індексації розміру аліментів відповідно до Закону.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, не врахував матеріальний стан відповідача та не взяв до уваги стан здоров`я дитини. Посилається на те, що позивачем надані докази, які підтверджують, що дочка має незадовільний стан здоров`я, який зумовив її інвалідність, також надані підтвердження понесення усіх витрат, а також тих, які позивач несе регулярно у зв`язку із захворюванням дочки, однак такі судом першої інстанції не взяті до уваги. Стверджує, що відповідач приховує свій матеріальній стан та додаткові доходи

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині таким вимогам відповідає.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27 липня 2016 року по справі № 464/4195/16-ц з урахуванням рішень апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі Ѕ частки з усіх видів його доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 травня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття, а також додаткові витрати на лікування доньки ОСОБА_3 в розмірі 500 грн. щомісячно.

При визначенні розміру аліментів враховано вік, стан здоров`я, матеріальне становище сторін та неповнолітніх дітей, те, що стягнення за виконавчими листами з відповідача не проводиться, у нього задовільний стан здоров`я (наявність захворювань жодними доказами не підтверджена), інших утриманців немає, діти сторін проживають та перебувають на утриманні позивача.

Задовольняючи позовні вимоги про збільшення розміру аліментів суд першої інстанції виходив з наступного.

Позивачкою та її представником, не доведено, що обставини щодо участі відповідача в утриманні дітей змінилися, та доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін, що могло бути підставою для збільшення розміру аліментів, не подано. Не підтверджено необхідність стягнення аліментів саме в розмірі 3000 грн. (1500 грн на кожну дитину).

Суд першої інстанції обґрунтовано погодився з доводами позивача в тій частині, що аліменти у розмірі приблизно 450 грн. щомісячно на кожну дитину (як стягувалося у березні 2018 року, про що свідчить розрахунок заборгованості по аліментах від 01 квітня 2018 року) не можуть забезпечити належний духовний і фізичний розвиток дітей та не відповідає реальним потребам останніх.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину є підставою для зміни розміру аліментів, визначеного судовим рішенням.

З урахуванням змісту ст.ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже у випадках, передбачених цим Кодексом, можливо змінити розмір аліментів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дітей віком від 6 до 18 років становить 2218 грн. За вимогами ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів у зв`язку з збільшенням у Сімейному кодексі України мінімального розміру аліментів, суд правильно визнав, що зазначена обставина, як інший випадок, передбачений цим Кодексом, є підставою для зміни розміру аліментів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що «СК виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пункті 18 постанови №3 Пленуму "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Верховний Суд України зазначив, що необхідно звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як на підставу позову.

Судом першої інстанції правильно враховано, що стороною позивача з урахуванням виплати на ОСОБА_3 , яка має статус дитини з інвалідністю віком до 18 років та на яку згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» призначено держану соціальну допомогу у сумі 918,40 грн., не доведено понесення додаткових витрат, половина з яких в розмірі 1500 грн. щомісяця підлягала б стягненню з відповідача. Зміна стану здоров`я дитини з відповідними матеріальними витратами на лікування та медикаменти щомісяця на суму 3000 грн. жодними доказами не підтверджено. Віднесення витрат за відвідування спортивної секції з карате, плавання, танці, уроки іноземної мови до особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, не доведено, як і не підтверджено реальне понесення таких.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції ухвалене згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення - 18 серпня 2020 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.