Ухвала

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 274/1530/18

провадження № 61-10268ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Мартєва С. Ю. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла зазначена касаційна скарга.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху для направлення на адресу Верховного Суду уточненої редакції касаційної скарги, в якій необхідно було зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав), а також вказати правильне найменування суду, до якого подано касаційну скаргу.

У серпні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 29 липня 2020 року надійшла касаційна скарга у новій редакції, у якій вказано правильне найменування суду касаційної інстанції.

Разом з тим, із уточненої касаційної скарги не вбачається належного виконання вимог ухвали Верховного Суду від 29 липня 2020 року та усунення недоліків касаційної скарги в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (на яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Таким чином, вимоги ухвали Верховного Суду від 29 липня 2020 року не виконані в повному обсязі, а тому касаційну скаргу належить вважати неподаною та повернути заявнику на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ю. Мартєв