ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9628/20 Справа № 213/3235/20 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційні скарги Меланчука Ігоря Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 13 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 283 380 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.

Висновком ЛТЕК від 26 лютого 2001 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 20 лютого 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 28 травня 2009 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 27 жовтня 2010 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 20% - первинно по Хозл та 40% - повторно по вібраційні хворобі.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 140 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1 400 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з професійними захворюваннями у позивача спостерігається обмеження рухів у суглобах кінцівок, він відчуває біль по всьому хребту, в попереково крижовому відділі з іррадіацією в ліву ногу, наслідком чого являється утруднена хода, різке обмеження об`єму рухів в шиї та попереку, затерпання в кистях та ліктьових суглобах, головний біль, задишку при незначному фізичному навантаженні та кашель.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПівдГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

АТ «ПівдГЗК» вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача АТ «ПівдГЗК» просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, як безпідставну, необґрунтовану та таку, що не підлягає задоволенню.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «ПівдГЗК» - Єршову О.Ю., яка підтримала доводи апеляційної та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 08 жовтня 1970 року по 26 жовтня 1970 року та з 15 квітня 1971 року по 18 жовтня 1971 року проходив практику в Криворізькому південному гірничозбагачувальному комбінаті помічником машиніста станка шарошечного буріння рудника. З 17 липня 1972 року 03 листопада 1972 року позивач працював електрослюсарем по ремонту гірничого обладнання рудника, з 03 листопада 1972 року 01 червня 1975 року - помічником машиніста станка шарошечного буріння рудника; з 01 червня 1975 року по 09 січня 1997 року - бурильником свердловин станка шарошечного буріння; з 09 січня 1997 року по 13 лютого 2001 року - машиністом бурової установки рудоуправління; з 13 лютого 2001 року по 15 жовтня 2002 року - механіком по ремонту бурових станків в кар`єрі рудоуправління; з 15 жовтня 2002 року по 14 лютого 2011 року - механіком дільниці на ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого єАТ «ПівдГЗК». 14 лютого 2011 року позивач звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 33-42).

Відповідно до п. 14 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 03 січня 2001 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок недосконалості технологічного процесу (а.с. 16).

Відповідно до п. 15 Акту, причиною професійного захворювання у позивача є тривала робота на підприємстві відповідача в умовах вібрації, яка перевищував норми ГДК (а.с. 16).

Висновком ЛТЕК від 26 лютого 2001 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 10).

При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 20 лютого 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 11).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 28 травня 2009 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 12-13) .

Відповідно до п. 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 липня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло через працю на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технологічних процесів, робочого місця та конструктивних недоліків обладнання він виконував роботи пов`язані з впливом пилу, концентрація якого повітрі робочої зони, перевищував норми ГДК (а.с. 19).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною професійного захворювання у позивача є тривала робота на підприємстві відповідача в умовах впливу пилу, концентрація якого повітрі робочої зони, перевищував норми ГДК (а.с. 19).

Висновком МСЕК від 27 жовтня 2010 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 20% - первинно по Хозл та 40% - повторно по вібраційні хворобі, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 14).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до АТ «ПівдГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у 2001 році по вібраційній хворобі та у 2010 році первинно по Хозл, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин між позивачем та відповідачем мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, та ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України.

У відповідності до положень п.11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 14 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 03 січня 2001 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок недосконалості технологічного процесу та п. 15 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 03 січня 2001 року, причиною професійного захворювання у позивача є тривала робота на підприємстві відповідача в умовах вібрації, яка перевищував норми ГДК .

Відповідно до п. 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 липня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло через працю на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технологічних процесів, робочого місця та конструктивних недоліків обладнання він виконував роботи пов`язані з впливом пилу, концентрація якого повітрі робочої зони, перевищував норми ГДК.

У зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли, з вини АТ «ПівдГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці колегією суддів не беруться до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 15 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 03 січня 2001 року, причиною професійного захворювання у позивача є тривала робота на підприємстві відповідача в умовах вібрації, яка перевищував норми ГДК. Відповідно до п. 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 липня 2010 року, причиною професійного захворювання у позивача є тривала робота на підприємстві відповідача в умовах впливу пилу, концентрація якого повітрі робочої зони, перевищував норми ГДК .

Висновком ЛТЕК від 26 лютого 2001 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Висновком МСЕК від 27 жовтня 2010 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 20% - первинно по Хозл та 40% - повторно по вібраційні хворобі, ІІІ група інвалідності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ «ПівдГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПівдГЗК», яким було допущено умови праці, що перевищував норми ГДК.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, оскільки він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Крім того, Актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 03 січня 2001 року та Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 07 липня 2010 року, встановлено недосконалість робочого місця.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача спостерігається обмеження рухів у суглобах кінцівок, він відчуває біль по всьому хребту, в попереково крижовому відділі з іррадіацією в ліву ногу, наслідком чого являється утруднена хода, різке обмеження об`єму рухів в шиї та попереку, затерпання в кистях та ліктьових суглобах, головний біль, задишку при незначному фізичному навантаженні та кашель.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача АТ "ПівдГЗК" погіршення стану здоров`я, 60% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, безстроково, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 140 000 гривень до 180 000 гривень.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ «ПівдГЗК» і збільшивши його з 1400 гривень до 1 800 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди та судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача АТ «ПівдГЗК» на користь держави підлягають стягненню 2 700 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу - Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2020 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 140 000 грн. до 180 000 (сто вісімдесят тисяч) грн.

Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 1400 гривень до 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 2 700 (дві тисячі сімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: