КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/1873/19 Головуючий у 1-й інст. - Залеська А.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Діденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Залеської А.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.С» про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.С», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним договір позики укладений між ТОВ «С.К.С» та ОСОБА_1 03 вересня 2018 року на суму 160 000 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Посилається на те, що кошти за договором позики він не отримував та підписав пусті бланки видаткових касових ордерів; дописи та підписи у видаткових касових ордерах виконані від імені ОСОБА_1 невідомою особою; підпис в договорі та у видаткових ордерах від імені директора ТОВ «С.К.С» директору не належить; договір позики є удаваним, спробою роботодавця стягнути з нього, як найманого працівника шкоду завдану нестачею товару, яку він допустив через скрутне матеріальне становище. Оспорюваний договір він уклав з роботодавцем під примусом та погрозою бути звільненим за нестачу (майнову шкоду), яку він допустив. Видаткові касові ордери є нікчемними, оскільки не містять усіх відомостей, передбачених правилами бухгалтерського обліку та не відображають суть договору позики.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку, що грошові кошти за спірним договором позики були отримані ОСОБА_1 готівкою, що підтверджується договором, видатковими касовими ордерами, які суд визнав належними та допустимими доказами. Відповідач ТОВ «С.К.С.» визнав факт, що кошти за договором позики в порядку, передбаченому п. 3.1., 9.1 договору, від позикодавця до позичальника в дату підписання договору не передавались. Зі змісту пояснень ТОВ «С.К.С» вбачається, що кошти за договором позики передавались у подальшому на підставі видаткових касових ордерів, зокрема від 03,04,05,06 вересня 2018 року. Однак, у договорі позики від 03.09.2018 року не передбачено такого порядку, як передача коштів в подальшому на підставі видаткових касових ордерів. Видаткові касові ордери не є належними та допустимими доказами, оскільки у видаткових касових ордерах не зазначено підставу видачі готівкових коштів у касі підприємства ОСОБА_1 таким чином, щоб можна було стверджувати, що грошові кошти видавались за цими ордерами саме на виконання договору позики від 03 вересня 2018 року. Ідентифікувати в видаткових касових ордерах договір позики від 03 вересня 2018 року як підставу їх оформлення однозначно неможливо. У матеріалах справи відсутні заяви ОСОБА_1 про видачу готівкових коштів через касу. Відповідачем не надано аркушів касової книги з записами, які б містили на собі реєстрацію та облік касових операцій ТОВ «С.К.С.» у період вересня 2018 року, з відображенням сум, відповідальної особи за їх ведення та відображенням видачі грошових коштів ОСОБА_1 через касу підприємства. У спірних видаткових касових ордерах не міститься посилань на додатки у вигляді заяви на видачу готівки та розрахунку.

У справі відсутні документальні підтвердження реальності касових операцій щодо видачі ОСОБА_1 через касу ТОВ «С.К.С.» 03-06 вересня 2018 року готівкових коштів в сумах по 50 та 10 тисяч. Видаткові касові ордери мали фіктивний безопераційний характер і створені штучно ТОВ «С.К.С.» з метою отримання сатисфакції від працівника за майнові претензії з приводу нестачі. Відсутність факту передачі грошових коштів за договром позики, як відсутність відносин позики між сторонами такого договору має наслідком його недійсність відповідно до ст.1051 ЦК України. До дійсних відносин, які виникли у сторін мають застосовуватись норми трудового законодавства, зокрема ст. 130 КЗпП України з дотриманням відповідних гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.

Учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу до суду не подали, в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримав в позику від свого роботодавця ТОВ «С.К.С.» 160 000 грн. готівкою на умовах визначених договором позики від 03.09.2019 року, що підтверджується змістом договору та видатковими касовими ордерами на вказану суму, які суд визнав належними та допустимим доказами. Будь-яких підстав для визнання договору позики недійсним позивачем не доведено та судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що в період з 13.02.2018 року по 28.12.2018 року ОСОБА_1 обіймав посаду фахівця з методів розширення ринків збуту в Товаристві з обмеженою відповідальністю «С.К.С», що підтверджується копією трудової книжки (т.1, а.с.41-49).

Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 під час роботи в ТОВ «С.К.С» отримував заробітну плату, з якої утримувались податки. Крім цього, в той самий період він працював приватним підприємцем та отримував заробітну плату в райвідділі освіти (т.1, а.с.50).

Заробітну плату в ТОВ «С.К.С» ОСОБА_1 отримував на картковий рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується відповідними банківськими виписками (т.1, а.с.53-57).

06.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення відносно нього шахрайства, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження №0000460 за ч.1 ст. 190 КК України, що підтверджується листом Начальника Переяслав-Хмельницького ВП від 21.08.2019 року (т.1, а.с.78).

Позивач стверджує, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000354 відносно ОСОБА_3 , яке порушене за його заявою про шахрайство (ч.1, ч.2 ст. 190 КК України), та з 04.11.2019 року перебуває на розгляді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області (справа №373/1904/19). На підтвердження вказаних фактів надав витяги ухвал суду з Єдиного реєстру судових рішень, без ідентифікації осіб, та даними про призначення справи до розгляду з офіційного вебсайту Судової влади.

Вказані докази свідчать проініціювання ОСОБА_1 кількох кримінальних проваджень за фактом шахрайства, однак не є достатніми та належними доказами на підтвердження пояснень позивача, що ці кримінальні провадження були порушені саме по факту допущення ОСОБА_4 нестачі коштів в сумі приблизно 23 000 грн. в період роботи в ТОВ «Л.К.О», яку підприємству мусив відшкодовувати ОСОБА_1 , як матеріально відповідальна особа.

Допущення відповідної нестачі ОСОБА_4 у кінці 2017 року підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на той час працювали торговими агентами в ТОВ «Л.К.О» та обслуговували Переяслав-Хмельницький район. Про покладення роботодавцем на позивача, як старшого їхньої групи, обов`язку відпрацювати борг ОСОБА_3 свідки знають зі слів самого позивача, а тому в цій частині їх пояснення суд вірно не взяв до уваги.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 мав матеріальні проблеми у 2018 році.

Судом встановлено, що 03.09.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «С.К.С» (позикодавцем) в особі директора Гулєвіча О.М. та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець надає позичальнику позику в розмірі 160 000 грн. на безвідсотковій основі, а позикодавець приймає таку позику та зобов`язується повернути її частинами шляхом щомісячного внесення в касу позикодавця грошових коштів, за винятком місяця, в якому надається позика. Термін позики за цим договором до 01.05.2019 року (т.1, а.с. 203).

Згідно видаткового касового ордеру №152/1 від 03.09.2018 року позивач одержав 50 000 грн., за видатковим касовим ордером № 153/1 від 04.09.2018 року - 50 000 грн., за видатковим касовим ордером №154/1 від 05.09.2018 року 50 000 грн., за видатковим касовим ордером № 155/1 від 06.09.2018 року - 10 000 грн. відповідно.

Вказані видаткові касові ордери зберігаються в окремій касовій книзі ТОВ «С.К.С» за 2018 рік, витяг з якої було надано відповідачем до суду першої інстанції (т.1, а.с.219-224).

Видаткові касові ордери свідчать про те, що ОСОБА_1 отримав від ТОВ «С.К.С» суму 160000 грн. чотирма частинами після підписання договору позики, а не в день підписання, як визначено в п. 3.1 та 9.1 договору.

Згіднозапису №44 в трудовій книжці ОСОБА_1 звільнився з посади у ТОВ «С.К.С» 28.12.2018 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). Тобто, звільнення позивача з роботи відбулось до спливу строку, на який згідно договору йому надавалась позика роботодавцем.

В наступному місяці після звільнення ОСОБА_1 з роботи ТОВ «С.К.С» направило на його домашню адресу повідомлення від 17.01.2019 року про розірвання договору позики у зв`язку з невиконання позичальником своїх зобов`язань та неповернення грошової позики частинами, як було передбачено договором. В повідомленні містилась також вимога достроково повернути всю суму 160000 грн. протягом місяця з дня отримання повідомлення (т.1, а.с. 228).

Вищевказане повідомлення ОСОБА_1 не отримав і воно повернулось відправнику ТОВ «С.К.С» без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.1, а.с.229-230)

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2019 року ТОВ «С.К.С» звернулось до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «С.К.С» заборгованості за договором позики, а саме: 160 000 грн. основного боргу; 6089, 08 грн. інфляційних втрат; 2175,50грн. трьох процентів річних від простроченої суми (т.1, а.с.198-202).

Ухвалою суду від 22.07.2019 року відкрито провадження у вищевказаній справі за №373/1113/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.(т.1, а.с.24). На даний час рішення у справі не постановлено.

08.08.2019 року та 09.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргами до Головного управління ДФС у м. Києві та Головного управління держпраці у Київській області про те, що працюючи в ТОВ «Л.К.О» та в ТОВ «С.К.С» він офіційно отримував мінімальну заробітну плату за допомогою банківської картки, а решту - в конвертах. Крім цього, вказав, що на нього було оформлено чотири видаткові касові ордери на загальну суму 160 000 грн., однак грошові кошти не видавались. Просив провести перевірки дотримання вказаними суб`єктами господарювання трудового законодавства щодо обліку та ведення касових операцій з готівкою. Вказані звернення були взяті до уваги органами, яким вони адресувались, про що ОСОБА_1 надано письмові відповіді від 19.08.2019 року та 09.09.2019 року (т.1, а.с.81, 84-87).

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом про визнання недійсним договору позики від 03 вересня 2018 року, укладеного з ТОВ «С.К.С» ОСОБА_1 звернувся до суду лише у жовтні 2019 року, тобто після звернення ТОВ «С.К.С» з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором позики.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом вірно встановлено та апеляційним судом перевірено, щодоговір позики від 03 вересня 2019 року укладено між юридичною особою ТОВ «С.К.С» та фізичною особою ОСОБА_1 з дотриманням письмової форми та усіх істотних умов для договору даного виду. Факт передання коштів ТОВ «С.К.С» за цим договором та отримання їх ОСОБА_1 підтверджується видатковими касовими ордерами, які містять всі необхідні реквізити, печатку позикодавця і не викликають сумнівів у їх дійсності.

Доводиапеляційної скарги щодо непідтвердження позикодавцем факту передачі грошей у позику на виконання умов договору з підстав не дотримання порядку видачі коштів на підставі видаткових касових ордерів, який регламентованоПоложенням про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 29.12.2017 №148, колегія суддів не приймає до уваги.

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердженняненалежних дій касира під час ведення та обліку касових операцій, а також оформленні видаткових касових ордерів позивачем суду не надано.

За своєю суттю видатковий касовий ордер є двостороннім документом, де юридична особа - сторона яка його видала, підтверджує факт видачі готівкових коштів, а одержував з іншої сторони підтверджує їх одержання в касі підприємства.

Твердження позивача, що договір позики не був спрямований на реальне настання наслідків, оскільки позика є удаваною, і насправді це є грошовий борг позивача перед підприємством за нестачу, яку він допустив, привласнивши кошти, не підтверджується належними та допустимими доказамивідповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що факт передачі грошових коштів за видатковими касовими ордерами не свідчить про позику, а лише про факт видачі коштів з каси підприємства та договір позики не містив умов про видачу коштів на підставі видаткових касових ордерів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду та не впливають на законність рішення суду.

Суду не надано доказів укладання позивачем договору позики поза його волею, під тиском чи примусом зі сторони роботодавця ТОВ «С.К.С.».

Називаючи позику удаваною, що за змістом ч.1 ст.235 ЦК України може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, позивач одночасно вказує на укладання ним договору позики під примусом та психологічним тиском (ст. 231 ЦК України), що суперечить одне одному.

ОСОБА_1 посилаючись на ту обставину, що він підписав пусті бланки чотирьох видаткових касових ордерів, одночасно стверджує, що підписи у видаткових касових ордерах виконані від його імені іншою, невідомою особою.

Колегія суддів звертає увагу, що з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо справжності свого підпису на видаткових касових ордерах ОСОБА_1 не звертався ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду. Доказів на спростування справжності підписів на видаткових касових ордерах та їх неналежність ОСОБА_1 позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги, що сума, яка є предметом спору не є боргом, а є шкодою для товариства «С.К.С.», яка виникла внаслідок неналежного виконання працівником ОСОБА_1 трудових обов`язків, тому відсутні підстави вважати, що між сторонами правочину були відносини позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані твердження не підтверджено доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав передбачених ст.215 ЦК України для визнання договору позики недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.