ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3841/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого - Яцини В.Б., (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Певний Андрія Олексійовичана рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Попраса В.О., по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

встановив :

20 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що 04.10.2003р. між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними розірвано 13.09.2011р. Відповідач не приймає участі в утриманні дитини, добровільно матеріальної допомоги не надає, тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 20.09.2018 року до досягнення донькою повноліття. Вирішено питання щодо судових витрат.

14 січня 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року заяву задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року скасовано і призначено справу до розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 20.09.2018 року до досягнення донькою повноліття. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Певний А.О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, розподілити судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що суд першої інстанції помилково з порушенням ч. 1 ст. 78 ЦПК України взяв до уваги надані позивачкою довідки Роганської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.02.2020 про те, що позивачка ОСОБА_3 , що мешкає в АДРЕСА_1 , має на своєму утриманні доньку ОСОБА_2 та довідку Виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, що ОСОБА_2 за реєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., які було отримано з порушенням порядку їх видачі, що свідчить про їх недопустимість, а також з огляду на подання їх з порушенням процесуальних строків і порядку, оскільки вони не були надіслані відповідачу.

Висновки суду про те, що дитина мешкає з позивачкою не ґрунтуються на допустимих та належних доказах, проживання позивачки разом з дитиною не доведено, внаслідок цього суд порушив норму ст. 181 СК України.

Суд належним чином не перевірив та не надав оцінки наданому відповідачем до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву та доказам: довідки Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської ради від 10.01.2020 про те, що донька ОСОБА_2 зареєстрована з 22.06.2010 року разом із батьком та акту депутата Пісочинської селищної ради від 10.01.2020 про проживання відповідача в с. Пісочин та утримання дитини ОСОБА_2 за вказаною адресою, де вона проживала до вступу у ліцей-інтернат «Обдарованість», у якому вона з 01.09.2019 року навчається та забезпечується за рахунок місцевого бюджету навчанням, проживанням, 4-разовим харчуванням, підручниками за державними програмами, що спростовує доводи прозову про те, що дитини перебуває на утриманні позивачки.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вказаних аргументів та доказів відповідача та з порушенням ч. 4 ст. 265 ЦПК України не вказав чому він їх відхиляє, а надає перевагу документам позивачки.

Зазначив, що згідно листа Головного Управління Державної Міграційної служби України № К-760/6/6301-20/6301.6.4/10275-20 від 10.06.2020 реєстрація місця проживання дитини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 виконавчим комітетом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області 02.06.2020 скасована, як така, що проведена без згоди батька та за наявності реєстрації місця проживання за іншої адресою батька.

Вказав, що факт не проживання дитини з позивачкою також підтверджується судовим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13.12.2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26.11.2019 року до досягнення донькою повноліття.

На підтвердження доводів скарги надав новий доказ - копію Форми А про реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_2 за адресою батька у АДРЕСА_2 з 22.06.2010р. (а.с. 112).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судовим розглядом встановлено, що 04.10.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13.09.2011 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції вважав встановленим, що згідно довідки Роганської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.02.2020 р. ОСОБА_3 , що мешкає в АДРЕСА_1 , має на своєму утриманні доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відомостей Виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У статті 81 ЦПК України визначено обов`язок доказування і подання доказів: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що неповнолітня донька ОСОБА_2 , яка з огляду на роздільне мешкання батьків та її вік вправі самостійно визначати своє місце проживання, мешкає з матір`ю. Достовірних та достатніх доказів з цього приводу позивач до суду всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, - не надала.

Так, відповідно до ст. 29 ЦК України:

1. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

2. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

3. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Аналогічна норма викладена у ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наданих відповідачем на підтвердження запереченням проти позову доказам про те, що згідно довідки інспектора з питань реєстрації виконавчого комітету Пісочинської селищної ради № 90 від 10.01.2020 донька сторін ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 гуртожиток (а.с.85).

З наданого до суду відповідачем акту депутата Пісочинської селищної ради від 10.01.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично проживає з липня 2012 року за адресою: АДРЕСА_3 разом із сім`єю батька (а.с.84).

Згідно ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають відповідне значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, слід дійти висновку, що надані позивачем докази, які датовані травнем 2018 року не є достатніми для висновку про те, що їх донька ОСОБА_2 , якій на день розгляду справи судом першої інстанції виповнилося 14 років, постійно мешкає з матір`ю - позивачем по справі ОСОБА_1 .

Під час апеляційного розгляду справи до суду апеляційної інстанції надійшов лист, датований 29.07.2020, в якому зазначено, що він написаний донькою сторін - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього

Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Оскільки сторони не зверталися до суду першої та апеляційної інстанції із заявою про допит доньки ОСОБА_2 з метою з`ясування дійсного її місця проживання, виходячи з наведених норм ст.ст. 81, 83, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає до уваги згаданий лист, який був надісланий до суду апеляційної інстанції на підтвердження позиції позивача. Без допиту доньки ОСОБА_2 в якості свідка по обставинам написання цього листа та щодо дійсного її місця постійного проживання на день розгляду справи судом першої інстанції згаданий лист не можна вважати допустимим та достовірним доказом у розумінні ст.ст. 78, 79 ЦПК України.

Іншій підхід порушує принципи пропорційності, змагальності та рівності сторін, які передбачені ст.ст. 11, 12 ЦПК України, та не сприяє виконанню завдання цивільного судочинства, визначеному ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Оскільки позивачем всупереч процесуальному обов`язку не надано суду допустимих та достатніх доказів на спростування доказів про те, що донька мешкає з батьком, то у задоволенні позову слід відмовити, за недоведеності факту проживання дитини разом з матір`ю.

При цьому позивачка з приводу визначення місця проживання дитини разом з нею не позбавлена права відповідно до згаданих норм ст. 29 ЦК України, ст. 160 ЦК України звернутися до органу опіки та піклування або до суду.

Всупереч вимог ч. 3 ст. 263 ЦПК України про те, що судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ст. 2 цього Кодексу що до забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд відповідно до ст. 12 ЦПК України не сприяв усуненню суперечностей у наданих сторонами доказів щодо місця проживання неповнолітньої дитини, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає у контексті принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, вважає за можливе взяти до уваги надану відповідачем копію Форми А про реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_2 за адресою батька у АДРЕСА_2 з 22.06.2010 р. (а.с. 112).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову, який є недоведений.

Відповідно до п.1, п. 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, за недоведеності факту проживання неповнолітньої дитини разом з позивачем .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Певний Андрія Олексійовича- задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 31 серпня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.