КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9458/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., СліпченкаО.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києвавід 30 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністрество юстиції України, Генеральна прокуратура України, Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року до Печерського районного суду міста Києвазвернувся ОСОБА_1 з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити, що факт надмірного утримання заявника під вартою до суду за період з 01.07.2010 року по 26.11.2013 року, який встановлено Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.05.2018 року, відбувся на підставі дій слідчих Кудиненка Н.М., ОСОБА_6 та прокурорів ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., якими неодноразово подавались клопотання про продовження строку тримання заявника під вартою.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києвавід 30 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністрество юстиції України, Генеральна прокуратура України, Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, і направити справи на новий розгляд. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що він звернувся із заявою про встановлення факту надмірної тривалості досудового тримання його під вартою, оскільки предметом його звернення було встановлення відповідальних осіб за надмірне тримання під вартою.

Міністерство внутрішніх справ України подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Офіс генерального прокуратура подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справі відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався положеннями п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України та обґрунтовував свої висновки тим, що порушене заявником у заяві питання про встановлення факту надмірного тримання під вартою не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також, суд першої інстанції зазначив про те, що вимоги заяви про встановлення надмірної тривалості досудового тримання під вартою вже були предметом судового розгляду, та стосовно них є таке, що набрало законної сили рішення, яким вказані вимоги задоволено.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами Держави

Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадкахвстановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" N 5 від 31.03.95 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" N 5 від 31.03.95 у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи,залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлено, що увересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити, що факт надмірного утримання заявника під вартою до суду за період з 01.07.2010 року по 26.11.2013 року, який встановлено Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.05.2018 року, відбувся на підставі дій слідчих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та прокурорів ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., якими неодноразово подавались клопотання про продовження строку тримання заявника під вартою.

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначає, що протягом досудового розслідування слідчими та прокурорами неодноразово подавались клопотання про продовження строку тримання його під вартою, що є порушенням чинного законодавства, прав та основоположних свобод людини та стало підставою для звернення до Європейського суду з прав людини, де вказані факти було встановлено.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.05.2018 року по страві «Краснюков та інші проти України» (Заява № 64181/09 та 9 інших заяв) встановлено тривалість досудового тримання під вартою, в тому числі, ОСОБА_1 та констатовано порушення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києвавід 30 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністрество юстиції України, Генеральна прокуратура України, Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення

Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, оскільки факти які просить встановити заявник в порядку окремого провадження, не передбачені положеннями ст. 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що він звернувся із заявою про встановлення факту надмірної тривалості досудового тримання його під вартою, оскільки предметом його звернення було встановлення відповідальних осіб за надмірне тримання під вартою, суд апеляційної інстанції не приймає до увагу, оскільки в порядку окремого провадження не встановлюються факти причинно - наслідкового зв`язку щодо заподіяння шкоди, а такі факти можуть бути предметом розгляду позовного провадження щодо відшкодування заподіяної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 186, 315 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києвавід 30 вересня 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «09» вересня 2020 року.

ГоловуючийсуддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко