Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 569/2021/17

провадження № 61-16759св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради на постанову Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської міської ради, (далі - КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука») про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проведення повного розрахунку, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року у справі №569/10757/15-ц визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» від 25 червня 2015 року № 64-к в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ; визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» від 01 липня 2015 року № 65-к в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ; визнано незаконним наказ головного лікаря КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» від 01 липня 2015 року №120-к про звільнення ОСОБА_1 , а також поновлено її на посаді інженера-програміста відділу АСУ. Стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди.

На виконання вказаного рішення суду відповідач наказом від 01 серпня 2016 року №197-к скасував наказ від 01 липня 2015 року № 120-к про її звільнення та поновив її на попередній роботі на посаді інженера-програміста першої категорії відділу АСУ з 01 липня 2015 року. Проте до виконання роботи за сумісництвом її не допустив.

Позивач зазначає, що 24 жовтня 2016 року на ім`я головного лікаря КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» нею подано заяву про звільнення з займаної посади згідно частини третьої статті 38 КЗпП України за власним бажанням, у якій наведено допущені роботодавцем порушення законодавства про працю, умов колективного договору: незаконне позбавлення 0,5 ставки внутрішнього сумісництва на посаді інженера-програміста; невиконання рішення суду від 01 серпня 2016 року у справі № 569/10757/15-ц в частині скасування наказу від 25 червня 2015 року № 64-к та наказу від 01 липня 2015 року№ 65-к; невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відшкодування моральної шкоди; неоплата в повному обсязі лікарняного серії АГА № 019600 від 21 листопада 2014 року, лікарняного серії АГФ № 743071 від 17 червня 15 року та серії АГФ № 714449 від 19 червня 2015 року; невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік; зміна істотних умов праці за відсутності змін в організації виробництва; порушення порядку розслідування нещасного випадку на виробництві; невідповідність висновків фактичним обставинам. Однак, згідно відповіді від 24 жовтня 2016 року № 783 адміністрація не знайшла підстав для розірвання трудової угоди за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

27 жовтня 2016 року та 01 листопада 2016 року нею повторно подавались заяви про звільнення з займаної посади за частиною третьою статті 38 КЗпП України з 07 листопада 2016 року, на які вона отримала аналогічні відмови.

Позивач вважає, що трудові відносини з відповідачем фактично розірвані з 07 листопада 2016 року, однак відповідач звільнення та видачу трудової книжки не проводить, чим порушує її право щодо вільного вибору праці та змушує звертатись за захистом своїх прав до суду.

З наведених підстав та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_1 просила: визнати, що трудовий договір між нею та «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» розірваний, а трудові відносини припинені за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України внаслідок порушення законодавства про працю згідно поданої заяви; зобов`язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку; змінити дату звільнення на день видачі трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки з 08 листопада 2016 року по день постановлення рішення у справі; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08 листопада 2016 року по день постановлення рішення у справі; невиплачені грошові та компенсаційні кошти: матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1 474 грн, компенсацію за невикористану відпустку; 41,64 грн в рахунок оплати за лікарняними листками серії АГФ №743071 від 17 червня 2015 року та серії АГФ № 714449 від 19 червня 2015 року, компенсацію за затримку виплати за лікарняними листами, а також компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міськогосуду від 19 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов`язок роботодавця звільнити працівника за частиною третьою статті 38 КЗпП України за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, виникає якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань, зокрема при затримці виплати заробітної плати. Однак будь-яких порушень законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору з боку відповідача судом не встановлено, а будь-яких інших заяв про звільнення з інших підстав, як то за власним бажанням чи за угодою сторін на адресу відповідача не надходило.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду від 19 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Припинено дію безстрокового трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та Рівненським обласним клінічним лікувально-діагностичним центром імені В. Поліщука, правонаступником якого є КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради з 08 листопада 2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зобов`язано КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку. Стягнути з КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 без виключення сум на податки, збори та обов`язкові платежі, справляння і сплата яких є обов`язком роботодавця: вихідну допомогу у розмірі 9 603,72 грн, середній заробіток за затримку видачі трудової книжки за період з 08 листопада 2016 року по 06 серпня 2019 року в розмірі 143 171, посадовий оклад за 2015 рік у розмірі 1 474 грн, недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 41,64 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 145,54 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000, а всього 159 435,90 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що в період роботи ОСОБА_1 відповідачем допускалося невиконання вимог трудового законодавства, порушувались права і законні інтереси позивача у сфері трудових відносин та не виконувалися умови трудового договору, що є підставою для припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 38 КЗпП України та зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку. Також суд апеляційної інстанції вважав доведеними вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік у розмірі посадового окладу в сумі 1 474 грн, яка не була виплачена відповідачем та стягнення вихідної допомоги, яка передбачена статтею 44 КЗпП України. Крім того, оскільки трудовий договір з позивачем припинено з 08 листопада 2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, однак трудову книжку не видано, що свідчить про вину відповідача у затримці звільнення працівника, видачі трудової книжки та наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі статті 235 КЗпП України. При цьому апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, оскільки неможливо застосувати при звільненні одночасно положення статті 117 та статті 235 КЗпП України, якими передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку. Також апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 41,64 грн недоплачених коштів за листками непрацездатності, так як відповідачем неправильно розрахований середньоденний заробіток визначений у розмірі 136,34 грн, оскільки він становить 146,75 грн. а також стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати. Задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що невиплата позивачу всіх належних їй сум, а також неприпинення трудових відносин за частиною третьою статті 38 КЗпП України, завдало останній моральної шкоди, яку враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості визначив її у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» до Верховного Суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та справу передати на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано того, що на підставі заяви позивача про звільнення за частиною третьої статті 38 КЗпП України було проведено службове розслідування, за результатами якого комісією не було встановлено порушень роботодавцем чинного законодавства про що було проінформовано позивача у справі, підстав для її звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України не було, що само собою виключає можливість роботодавцем змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власником бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Оскільки вину роботодавця у затримці видачі трудової книжки не доведено, тому й помилковим є висновок апеляційного суду про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Також помилковим є висновок суду про те, що відповідач із затримкою оплатив листки непрацездатності, оскільки поза увагою апеляційного суду залишився той факт, що невиплата лікарняного у 2014 та 2015 роках пов`язана виключно з тим, що випадок, який стався на робочому місці не був визнаний таким, що пов`язаний із травмою на виробництві. Крім того, заявник вважає, що відповідач вже поніс відповідальність за свої помилки, що підтверджується рішенням суду, яким поновлено позивача на роботі, було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду, проведено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за робочий рік з 01 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, а подвійна відповідальність відповідача виключається. Щодо висновків апеляційного суду про необхідність припинення трудового договору з 08 листопада 2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки 07 листопада 2016 року вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то заявник вважає їх помилковими, оскільки позивач у своїй заяві про звільнення вказує дату звільнення саме 07 листопада 2016 року, а не 08 листопада 2016 року, як про це зазначає суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука», у якій посилаючись про надуманість доводів скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року справу 569/2021/17 за позовом ОСОБА_1 до КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проведення повного розрахунку, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили що відповідно до наказу Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 02 червня 2005 року № 138-к ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду інженера-програміста.

Наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 26 травня 2015 року № 64 ОСОБА_1 винесено догану за неналежне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку.

01 липня 2015 року наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука №65 ОСОБА_1 повторно винесено догану за неналежне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 01 липня 2015 року № 120-к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року у справі № 569/10757/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2016 року, визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 25 червня 2015 року №64 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 01 липня 2015 року № 65 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 " в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , визнано незаконним наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука № 120-к від 01 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останню на посаді інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука.

На виконання вказаного рішення суду, наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 01 серпня 2016 року № 197-к було скасовано наказ від 01 липня 2015 року № 120-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука з 01 липня 2015 року.

Крім того, наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 24 жовтня 2016 року № 157 «Про виконання рішення суду» скасовано наказ Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 25 червня 2015 року № 64 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » та наказ від 01 липня 2015 року № 65 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1

24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила звільнити її з 24 жовтня 2016 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України в зв`язку з допущенням роботодавцем порушення законодавства про працю, умов колективного договору, а саме: незаконне позбавлення 0,5 ставки внутрішнього сумісництва на посаді інженера-програміста; невиконання рішення суду від 01 серпня 2016 року у справі № 569/10757/15-ц в частині скасування наказу від 25 червня 2015 року № 64-к та наказу від 01 липня 2015 року № 65-к; невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відшкодування моральної шкоди; неоплата в повному обсязі лікарняного серії АГА № 019600 від 21 листопада 2014 року, лікарняного серії АГФ № 743071 від 17 червня 15 року та серії АГФ № 714449 від 19 червня 2015 року; невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік; зміна істотних умов праці за відсутності змін в організації виробництва; порушення порядку розслідування нещасного випадку на виробництві; невідповідність висновків фактичним обставинам.

Листом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 24 жовтня 2016 року № 783 позивача повідомлено про те, що адміністрація не вбачає підстав для розірвання трудової угоди за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки її поновлено на посаді інженера-програміста на підставі рішення суду від 01 серпня 2016 року, проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (платіжне доручення від 21 жовтня 2016 року № 317) та відшкодовано моральну шкоду (платіжне доручення від 17 жовтня 2016 року № 336), проведено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за робочий рік 01 липня 2015 - перше липня 2016 року (наказ від 17 серпня 2016 року № 117 «Про надання матеріальної допомоги окремим працівникам РОКЛДЦ ім. В. Поліщука»). Також у листі відповідачем вказано, що листки непрацездатності зазначені позивачем оплачені за перші 5 днів непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, а інші дні не оплачені Фондом соціального страхуванні від нещасних випадків на виробництві, так як Актом проведення розслідування нещасного випадку, що стався 20 листопада 2014 року та від 19 червня 2015 року встановлено, що нещасні випадки не визнано такими, що пов`язані з виробництвом та оплаті не підлягають.

27 жовтня 2016 року позивачем повторно подано до Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука заяву про звільнення із займаної посади з 31 жовтня 2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, однак їй знову було відмовлено.

У заяві від 01 листопада 2016 року ОСОБА_1 втретє просила відповідача звільнити її за частиною третьою статті 38 КЗпП України з 07 листопада 2016 року з підстав вказаних вище.

Крім того, суди встановили та сторонами не оспорюється, що після подачі ОСОБА_1 24, 27 жовтня 2016 року та 01 листопада 2016 року заяв про її звільнення з роботи за частиною третьою статті 38 КЗпП України, позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати 24, 25, 26, 27, 28, 31 жовтня 2016 року, 1, 2, 3, 4, 7 листопада 2016року, а з 8 листопада 2016 року позивач на робоче місце не з`являлась.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з частиною першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Суд апеляційної інстанції встановив, що після поновлення на роботі позивача, КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» Рівненської обласної ради надані ОСОБА_1 листок непрацездатності серії АГА № 019600, виданий на період з 21 листопада 2014 року по 26 листопада 2014 року і листки непрацездатності серії АГФ № 714449 за період з 20 червня 2015 року по 22 червня 2015 року (продовження л/н серія АГФ №743071 ) оплатив у сумі 700,10 грн лише в грудні 2016 року, що підтверджується актом перевірки Управління держпраці у Рівненській області від 12 грудня 2016 року та розрахунками лікарняних.

Крім того, виконуючи рішення Рівненського міського суду від 01 серпня 2016 року про поновлення позивача на роботі, КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені В. Поліщука» наказом від 01 серпня 2016 року № 197-к поновив ОСОБА_1 з 01 липня 2015 року на посаді інженера програміста першої категорії відділення автоматизованої системи управління та виплатив всі виплати вказані в рішенні, однак не поновив ОСОБА_1 на посаді, яку вона займала за сумісництвом (0,5 ставки інженера-програміста) та не виплачував їй зарплату.

Отже судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем допускалося невиконання вимог трудового законодавства та порушувалися права і законні інтереси позивача у сфері трудових відносин.

Відповідно до частини другої статті 97 цього Кодексу форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Пунктом 5.13 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру Ім. В. Поліщука на 2015-2019 роки передбачено надавати в межах фонду оплати праці матеріальну допомогу працівникам закладу, в т. ч. на оздоровлення у сумі до одного посадового окладу на рік та виплачувати премії згідно з Положенням про преміювання.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 23 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до роботодавця про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення, а 30 червня 2015 року - із заявою про надання щорічної відпустки.

Наказом від 01липня 2015 року № 120-к ОСОБА_1 була звільнена. При звільненні їй була виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки, однак питання виплати матеріальної допомоги відповідачем вирішено не було.

Із рішення Рівненського міського суду від 01 серпня 2016 року вбачається, що однією із вимог ОСОБА_1 було стягнення невиплаченої у 2015 році суми допомоги на оздоровлення. В зв`язку з поновленням судом позивача на роботі їй у задоволенні цих вимог відмовлено.

Докази того, що після поновлення ОСОБА_1 на роботі їй була виплачена вказана допомога на оздоровлення за 2015 рік відсутні. Із акта перевірки Управління держпраці у Рівненській області від 12 грудня 2016 року вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення у 2015 році позивачці не надавалась.

Доводи заявника в касаційній скарзі про виплату такої допомоги позивачу спростовуються матеріалами справи, які не містять належних доказів, що підтверджують вказані обставини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що не поновлення ОСОБА_1 на посаді (0,5 ставки інженера-програміста), невиплата їй заробітної плати за сумісництвом, допомоги на оздоровлення за 2015 рік, неоплата листків непрацездатності, свідчать про порушення трудового законодавства та умов колективного договору, що є підставою для припинення трудового договору та звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України, а також стягнення вихідної допомоги при звільненні, яка передбачена статтею 44 КЗпП України.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що позивача необхідно звільнити саме з 07 листопада 2016 року, оскільки саме ця дата вказана у її заяві про звільнення не свідчить про незаконність ухваленого апеляційним судом рішення, оскільки 07 листопада 2016 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що не заперечувалося самим відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) та за час затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця (стаття 235 КЗпП України), апеляційний суд, урахувавши, що більш тривале порушення трудових прав позивача викликане незаконною відмовою у припиненні трудового договору та невидачею трудової книжки, що перешкоджало її працевлаштуванню, дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин саме статті 235 КЗпП України та задоволенні позовних вимог в цій частині, а в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08 листопада 2016року по 09 липня 2019 року необхідно відмовити, оскільки неможливо одночасно застосовувати положення статей 117 та 235 КЗпП України.

Також колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про задоволення позову в частині стягнення недоплачених коштів за лікарняними та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, з підстав наведених апеляційним судом у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З урахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні, неотриманні трудової книжки та неможливістю тривалий час працевлаштуватись, позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визначив у розмірі 5 000 грн.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки апеляційного відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані ним.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції - без змін.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядаються.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук