Провадження № 2/761/795/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

представників учасників: Вовк С.С. , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в залі суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання договору фіктивним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності і визнання права власності на майно подружжя, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.11.2019 року (т. 1 а.с. 206-214) обґрунтовані тим, що 29.01.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

За період шлюбу сторони набули у власність майно - квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира зареєстрована за відповідачем. Оскільки сторони не змогли у позасудовому порядку дійти згоди щодо поділу даного нерухомого майна, позивач просить здійснити його у судовому порядку.

У той же час, між ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_6 був укладений фіктивний Договір позики від 25 квітня 2014 року. За вказаним договором, остання передає в момент підписання договору грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США з умовою їх повернення на вимогу. Цільове призначення позики - придбання ОСОБА_4 квартири для своєї сім`ї.

Позивач вказує на фіктивність даного договору.

Так, майнові права на спірну квартиру були придбані на кошти, які були спільною власністю подружжя. Про укладення договору позики позивач не знала, а тому, не надавала згоди на його укладення.

При цьому, існують підстави вважати, що Договір позики від 25 квітня 2014 року є завідомо підробленим документом, що вводить суд в оману.

Договір позики не укладався в інтересах сім`ї, оскільки вказаний правочин повинен бути здійснений за згодою дружини, проте, такої згоди не було. Позивач вказує, що в інтересах сім`ї укладався лише договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 15 липня 2014 року, відповідно до якого в інтересах сім`ї були придбані майнові права на квартиру за кошти, які були спільними для подружжя.

Крім того, згідно з п. 1.4. Договору позики повернення позики відбувається протягом 7 днів з моменту вручення такої вимоги, проте вимоги (докази існування) щодо повернення грошових коштів від ОСОБА_6 не існує.

Тому позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.11.2019 року (т. 1 а.с. 206-214) просила суд:

1. припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та здійснити її поділ;

2. визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

3. визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

4. визнати фіктивним Договір позики від 25 квітня 2014 року, який був укладений між ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_6 .

5. стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, витрати на правничу допомогу.

У травні 2019 року ОСОБА_4 (далі - позивач за зустрічним позовом) звернувся до Шевченківського районного м. Києва суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про поділ майна подружжя.

Вимоги зустрічного позову неодноразово змінювалися.

У заяві про зміну предмету позову від 28.07.2020 року (т. 2 а.с. 47-49) позивач за зустрічним позовом вказував, що у 2012 році, тобто за час перебування у шлюбі, сторонами було придбано автомобіль Hyundai ix35, д.н.з. НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль зареєстрований на ОСОБА_3 18.04.2012 року. ОСОБА_4 є співвласником зазначеного майна та має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного авто. ОСОБА_3 не визнає право власності ОСОБА_4 на вказаний автомобіль, що змушує позивача за зустрічним позовом звернутися до суду за захистом своїх прав.

Тому, позивач за зустрічним позовом, враховуючи заяву про зміну предмету позову від 28.07.2020 року (т. 2 а.с. 47-49) просив суд:

1. припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на автомобіль Hyundai ix35, д.н.з. НОМЕР_1 та здійснити його поділ.

2. визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля Hyundai ix35, д.н.з. НОМЕР_1 .

У судовому засіданні представник позивача вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог, просив задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви. Зазначив, що кошти на придбання спірної квартири були запозичені у матері відповідача - ОСОБА_6 . Власних коштів у подружжя на придбання квартири не було.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України).

Ухвалою суду від 02.01.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02 січня 2019 року ОСОБА_3 відстрочено сплату судового збору за подання позову про поділ майна подружжя до ухвалення рішення у даній справі.

Протокольними ухвалами суду від 22.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про мирне врегулювання спору за участю судді, прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, поновлено строк на подачу відзиву та долучено його до матеріалів справи, долучено докази, надані представником відповідача, витребувано у позивача оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналу кредитного договору та відомості про погашення кредиту.

Ухвалою суду від 22.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 22.05.2019 року витребувано докази з Державної фіскальної служби України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Протокольними ухвалами суду від 17.10.2019 року до матеріалів справи долучено відповіді на запити суду, відзив на зустрічну позовну заяву, прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову за зустрічною позовною заявою.

Протокольними ухвалами суду від 07.11.2019 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, відмовлено у задоволенні заяви про роз`єднання вимог.

Ухвалою суду від 07.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-економічної експертизи.

Протокольною ухвалою суду від 09.06.2020 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (зустрічного позову).

Ухвалою суду від 09.06.2020 року витребувано докази у Територіального сервісного центру МВС №8047.

Протокольною ухвалою суду від 28.07.2020 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (зустрічного позову) та долучено копію листа від 27.07.2020 року.

Ухвалою суду від 07.10.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що вимоги первісного та зустрічного позовів слід задовольнити частково з наступних підстав.

29 січня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, після якого ОСОБА_3. змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (т. 1 а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 18).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року в справі №755/6658/17, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (т. 1 а.с. 16-17).

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 29.02.2016 року зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер: 18-1507/2014-2, виданий 15.07.2014, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Житло-Капітал/ ОСОБА_4 ; акту прийняття-передачі об`єкту інвестування, серія та номер: 142, виданий 20.01.2016, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельні Мережі"/ ОСОБА_4 ; довідки фонду фінансування будівництва виду А "АРТЕМІВСЬКИИ", серія та номер: 158, виданий 11.11.2015, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Житло-Капітал" (т. 1 а.с. 19-20).

Згідно копій свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та листа регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філії ГСЦ МВС), 18.04.2012 року право власності на автомобіль марки «Hyundai ix35», 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 зареєстровано на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 75-76, т. 2 а.с. 51).

Таким чином, за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набуто квартиру АДРЕСА_1 , а також автомобіль марки «Hyundai ix35», д.н.з. НОМЕР_1 .

Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відтак, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Що стосується позовних вимог в частині припинення права спільної сумісної власності, суд зазначає наступне.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вказана стаття розташована у книзі ІІІ Право власності та інші речові права, у розділі І Право власності, главі 26 Право спільної власності.

Із змісту вказаної статті, та її розташування в ЦК України вбачається, що вказана норма розраховані на ті випадки здійснення співвласниками правомочностей, які призводять до припинення права спільної сумісної власності відповідно до договору між ними про поділ майна або за судовим рішенням.

Частина 1 ст. 372 ЦК передбачає право учасників спільної сумісної власності на власний розсуд вчинити поділ сумісного майна. Тобто, законодавець у даній статті має на увазі поділ майна в натурі, як і при виділі частки із спільного сумісного майна.

Для здійснення поділу сумісного майна необхідно встановити розмір часток співвласників, які згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Окремо законодавець застерігає, що суд може збільшити або зменшити частку співвласника з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вчинення поділу майна між співвласниками призводить до повного припинення права спільної сумісної власності. Співвласники можуть встановити на це майно режим спільної часткової власності. Так у ст. 372 ЦК не встановлюються правові засади поділу спільного сумісного майна в натурі після визначення часток, а відтак цілком може бути застосування у цих випадках правил ст.364 ЦК, а поділ спільної сумісної власності подружжя має здійснюватися з дотриманням вимог ст. 71 СК, яка визначає безпосередньо способи та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя.

Отже, положення ст.372 ЦК України застосовується у випадку поділу майна в натурі.

В даному випадку сторонами таких вимог не заявлено.

Таким чином, посилання на положення ст. 372 ЦК України є безпідставними, оскільки указана норма закону регулює питання поділу майна в натурі, проте в даному випадку майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя із визначенням часток по 1/2 частки за кожним.

У подальшому сторони не позбавлені можливості порушувати питання про припинення права власності одного із співвласників, з дотриманням положень ст.ст. 364, 365 ЦК України.

Тому, не можуть бути задоволені вимоги первісного та зустрічного позовів в частині припинення права спільної сумісної власності на квартиру та автомобіль.

Таким чином, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог первісного та зустрічного позовів, слід визнати за сторонами право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , а також згідно заявлених вимог за зустрічним позовом слід визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля Hyundai ix35, д.н.з. НОМЕР_1 .

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову про визнання договору позики фіктивним суд керувався наступним.

Як вбачається із Договору грошової позики від 25 квітня 2014 року (далі - договір позики), ОСОБА_6 передає в момент підписання даного договору ОСОБА_4 гроші в сумі 90 000,00 доларів США на умовах їх повернення за першою вимогою позикодавця протягом семи днів з моменту отримання такої вимоги (п. 1.1. договору позики).

Цільове призначення позики за умовами п. 1.2. договору позики визначено як придбання квартири для власної сім`ї.

Як на підставу для визнання договору позики фіктивним позивач вказувала, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 були придбані на кошти, які були спільною власністю подружжя. Про укладення договору позики позивач не знала, а тому, не надавала згоди на його укладення. При цьому, існують підстави вважати, що Договір позики від 25 квітня 2014 року є завідомо підробленим документом, що вводить суд в оману. Договір позики не укладався в інтересах сім`ї, в інтересах сім`ї укладався лише договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 15 липня 2014 року. Крім того, вимоги щодо повернення грошових коштів від ОСОБА_6 не надавала.

Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Як встановлено вимогами ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У той же час, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У той же час, як вказано у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Так, враховуючи приписи ст.234 ЦК України, за наявності відповідних підстав, саме фіктивний за своєю правовою природою правочин може бути визнаний судом недійсним, тобто з підстав його фіктивності. Між тим, ОСОБА_3 , згідно вимог в редакції позовної заяви від 07.11.2019 року просила суд визнати Договір позики від 25 квітня 2014 року фіктивним, що суперечить способам захисту порушених прав, закріплених у ст. 16 ЦК України.

Крім того, відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

У той же час, позивачем під час розгляду справи не було доведено, що сторони за договором позики від 25.04.2014 року, вчиняючи даний правочин, достеменно знали, що він не буде виконаним, тобто вчинили умисні дії, переслідуючи при цьому інші цілі, ніж ті, що передбачені цим правочином

При цьому, суд звертає увагу позивача, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків (за доведенням цих обставин), є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність визнання права власності (по 1/2 частині) набутої за час шлюбу сторонами квартири та визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу за відповідачем без припинення права спільної сумісної власності. Крім того, за відсутністю правових підстав для визнання договору позики від 25 квітня 2014 року фіктивним, у цій частині слід відмовити у задоволенні позову. Тому, вимоги первісного та зустрічного позовів підлягають частковому задоволенню.

Вирішують питання розподілу судових витрат суд керується наступним.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Так, ухвалою суду від 02 січня 2019 року ОСОБА_3 відстрочено сплату судового збору за подання позову про поділ майна подружжя до ухвалення рішення у даній справі.

Тому, згідно положень ст.141 ЦПК України, беручи до уваги часткове задоволення вимог первісного позову, за подання якого позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі, а також часткове задоволення вимоги зустрічного позову, за подачу якого позивач за зустрічним позовом сплатив 9 605,00 грн. (т. 1 а.с. 98), слід стягнути на користь держави з ОСОБА_4 кошти судового збору в сумі 9 605,00 грн. (сплата яких відстрочувалась до ухвалення цього рішення), а також з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачені ним кошти судового збору в сумі 9 605,00 грн.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З метою отримання професійної правничої допомоги 30 жовтня 2018 року між Вовк С.С. та ОСОБА_3 укладено Договір №30/10/11 про надання правової допомоги.

На підставі вищезазначеного Договору адвокат Вовк С.С. надавала ОСОБА_3 професійну правничу допомогу (т. 1 а.с. 23-24).

30 жовтня 2018 року до вищезазначеного договору сторони уклали Додаткову угоду №1 (т. 1 а.с. 25).

Згідно умов вищезазначеної Додаткової угоди, клієнт, керуючись п.1.1., надає Адвокату окреме доручення щодо підготовки від імені Клієнта позовної заяви про поділ майна подружжя ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , подання вищезазначеної позовної заяви до Шевченківського районного суду міста Києва, а також щодо представництва інтересів Позивача у судових інстанціях при розгляді цього спору. Вартість послуг Адвоката щодо підготовки та подання позовної заяви передбаченої п.1. цієї Додаткової угоди складає 6 500 грн. 00 коп. з розрахунку 1083 грн. 00 коп. за годину роботи Адвоката. Всього 6 годин. Клієнт оплачує 100% вартості послуг Адвоката, вказаних у п. 2 цієї додаткової угоди протягом 20-ти днів з дня підписання цієї Додаткової угоди, згідно рахунку на оплату та акту передачі-прийому наданих послуг.

Позивач ОСОБА_3 сплатила адвокату Вовк С.С. 6 500,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 05 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 27).

На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України сторони визначили, що сума 6 500,00 грн. сплачена за підготовку та подання позовної заяви про поділ майна подружжя до Шевченківського районного суду м. Києва.

Таким чином, ОСОБА_3 понесла витрати на правову допомогу у загальному розмірі 6 500,00 грн., що документально підтверджено у ході розгляду справи.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Сторона відповідача протягом розгляду справи вказувала, що такий розмір витрат на правову допомогу є завищеним. Між тим, відповідачем недоведено не співмірність витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на написання та подачу позову, ціною позову та значенням справи для сторони.

Беручи до уваги вимоги ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у сумі 6 500,00 грн.

На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, враховуючи поведінку сторони під час розгляду справи, професійну підготовку представника до її розгляду та значення даної справи для позивача.

При цьому, питання стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу у даному судовому рішення не вирішується, оскільки у зустрічній позовній заяві останній вказував, що остаточний розрахунок з відповідним описом робіт та доказами буде надано протягом 5 діб після ухвалення рішення у даній справі, що передбачено положеннями ст. 142 ЦПК України.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 21, 57, 60, 61, 70, 71, 73 СК України, ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 234, 36, 372 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-82, 137, 141, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постаново Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання договору фіктивним, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 97,4 кв.м. та житловою площею - 58,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 97,4 кв.м. та житловою площею - 58,7 кв.м.

В задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності та визнання договору фіктивним, - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності і визнання права власності на майно подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на - Ѕ частину транспортного засобу марки «HYNDAI IX35», 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 про припинення права спільної сумісної власності, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти витрат на правову допомогу в сумі - 6500 грн. 00 коп.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_4 кошти судового збору в сумі - 9605 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти судового збору в сумі - 9605 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_3 , ідентифікаціний номер НОМЕР_4 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ідентифікаціний номер НОМЕР_5 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

повний текст виготовлено 18.12.2020 року