Житомирський апеляційний суд
Справа №277/125/19 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В. В.
Категорія 29 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Коломієць О.С., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №277/125/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області, ухвалене 27 травня 2020 року суддею Заполовським В.В. у смт. Ємільчино, повний текст рішення складено 01 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що 03 січня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір позики, у вигляді розписки, за яким він надав останньому у борг 350000 грн з терміном повернення до 31 грудня 2018 року. Посилаючись на не повернення боргу відповідачем, просив стягнути з останнього на свою користь зазначену суму.

Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2019 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3 (т.1 а.с. 77).

Рішенням цього суду від 27 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 350000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ; арешт накладений ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 скасувати; вирішити питання розподілу судових витрат.

Вважає, що метою подання позову у даній справі є позбавлення її права на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка придбана за час перебування її у шлюбі з відповідачем, який є сином позивача. На її думку, суд не звернув уваги, що дане нерухоме майно не є приватною власністю відповідача, оскільки у договорі купівлі-продажу квартири (ч. 2 п.п. 4.2 п. 4) зазначено, що її згода як дружини покупця, отримана у встановленому законом порядку. Вказана обставина також прихована від суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Окрім того зазначила, що у справі відсутні докази походження коштів в сумі 350000 грн, які позивач позичив відповідачу та того, що останній їх витратив на ремонт квартири і вклав у її бізнес. Судом під час розгляду справи не досліджено факту передачі грошей. Вважає, що доказом того, що розписка писалась з метою позбавлення її права на спільне майно є дані щорічної декларації ОСОБА_2 за 2016 рік та уточненої щорічної декларації, у яких відсутні відомості про фінансові зобов`язання останнього. Суд не звернув уваги, що у розписці відсутня дата отримання коштів в сумі 350000 грн, не вказано цілі, на які отримано кошти у борг, відсутні повні дані про позичальника, які б могли надати можливість ідентифікувати його особу, а також дані про суму коштів, яку позичальник зобов`язується повернути. На зазначені нею обставини суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не визнали, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 взяв в борг у свого батька ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 350000 грн та зобов`язався повернути вказані кошти частинами впродовж трьох років та повернути всю суму до 31.12.2018, про що надав розписку. Відповідач кошти в добровільному порядку не повернув.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 07.02.2015 (т.1 а.с. 54). Відповідно до ксерокопії договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2015 ОСОБА_2 придбав квартиру по АДРЕСА_2 (а.с. 30-32). ОСОБА_3 в заяві приватному нотаріусу Ємільчинського районного нотаріального округу Петрук С.П. та всім кого стосується від 26.05.2015 висловила свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 53).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач позовні вимоги визнав, наслідки визнання позову йому роз`яснені, визнання ним позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на те, що метою подання позову у даній справі є позбавлення її права на частину квартири, яка набута під час перебування її у шлюбі з відповідачем, є безпідставними та на правильність ухваленого рішення не впливає.

Зокрема, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив норми ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки встановив, що відповідач не довів суду обставин отримання позики в інтересах сім`ї, а тому визнання ним позову не порушує права інших осіб, зокрема третьої особи ОСОБА_3 . Окрім того, предметом позову було повернення грошових коштів ОСОБА_2 за розпискою, а не цільове використання позики.

Не зазначення відповідачем у щорічній декларації відомостей про фінансові зобов`язання мають інші правові наслідки та не мають значення для вирішення даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів походження позичених коштів, правильності оформлення розписки, тощо, з огляду на визнання відповідачем позову, висновки суду про наявність підстав для задоволення позову і стягнення боргу з відповідача на користь позивача не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Окрім того, матеріали справи свідчать про те, що ухвалою судді Ємільчинського районного суду Житомирської області від 20.02.2019 з метою забезпечення позову ОСОБА_1 накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.44). Заяву про скасування ухвали суду до прийняття рішення у справі третя особа та її представник суду першої інстанції не подавали.

Накладений судом арешт на квартиру не може бути скасований судом апеляційної інстанції з огляду на залишення даного рішення без змін та положення ч. 7 ст. 158 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Зазначений арешт так і оскаржуване рішення не перешкоджають позивачці користуватися житлом, звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу, або звернутись до суду першої інстанції з мотивованим клопотанням в порядку ч. 7 ст. 158 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 27 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24 грудня 2020 року.