Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4607/18
Провадження №: 2/332/17/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2020 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцова Олена Олександрівна, про поділ майна набутого в шлюбі, визнання права власності на частку в спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

22.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним вище позовом (т.1 а.с.2-3) який уточнила 13.03.2019 року (т.1 а.с.81-82). В обґрунтування своїх доводів в позові зазначила що, 27.10.1984 року між Позивачем та ОСОБА_4 , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом виданим відділом РАГС м. Запоріжжя 27.10.1984 року, актовий запис №2388. (т. 1 а.с.9). В період шлюбу 25.06.2002 року подружжям було придбано нерухоме майно, а саме, 8/15 часток будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі- продажу від 25.06.2002 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Запорізької нотаріальної контори Савицькою О.В., зареєстровано в реєстрі №3-460, (т. 1 а.с. 10) в подальшому зареєстровано ОП «ЗМБТІ» 01.07.2002 року, записано в реєстрову книгу №133 за реєстровим №19643. З 03.09.2002 року в будинку після придбання, був зареєстрований та мешкав спільний син подружжя Відповідач ОСОБА_2 .(т. 1 а.с. 6, 10) 18.03.2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі №2-819. ( т.1 а.с. 14). Під час розірвання шлюбу між подружжям на підставі ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 27 КпШС України (в ред. 1969 року), ст.ст. 64, 66 СК України була досягнута домовленість, щодо продовження користування будинком. Зокрема ОСОБА_4 продовжував користуватися спільною сумісною власністю,Позивачка, в свою чергу також зберегла право користування цим майном, що і робила,та в будь-який час могла вимагати поділу цього майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізької області 30.03.2018 року, актовий запис №397 (т. 1 а.с. 16). Внаслідок його несподіваної смерті, Позивач не змогла поділити спільне майно подружжя. Однак після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина в тому числі у вигляді 8/15 часток будинку АДРЕСА_1 .

23.11.2018 року Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №702/02-31, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцова О.О. відмовила ОСОБА_5 у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на 8/15 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.15 ).

11.10.2018 року ОСОБА_3 як спадкоємець отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцовой О.О., спадкова справа: номер у спадковому реєстрі 622981 /7, номер у нотаріуса №33/2018, зареєстровано в реєстрі за №1 153 на 2/15 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 57). В той же день на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 2/15 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 58-60). Отримання свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачем ОСОБА_3 , порушило право власності Позивача на спільне майно набуте в шлюбі.

Згідно звіту про діапазон ймовірної оцінки об`єкта нерухомості, що було надано Позивачкою, найбільш ймовірна середньозважена ринкова вартість будинку становить 454185 гривень, в т.ч. 8/15 части житлового будинку, власником яких є ОСОБА_4 складає 258232 гривень, відповідно вартість 1/2 частини спільного майна подружжя становить 129116 гривень (т. 1 а.с. 17-19).

Відповідно до положень ст.22 КпШС України (в ред.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 КпШС України (в ред.. 1969 року) передбачено «В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними».

Згідно ст.68 СК України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.69 СК України Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно положень ст.1218 ЦК України До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1226 ЦК України Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно положень ст.1301 ЦК України Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У зв`язку з обставинами викладеними в позові Позивачка просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_3 11.10.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцовой О.О., спадкова справа №33/2018, зареєстровано в реєстрі за №1153 на 2/15 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, а саме на 8/15 часток будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 48-52), який, після уточнення позовної заяви Позивачем, також уточнила (т.1 а.с. 95-100). Відповідач ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення позову. У відзиві Відповідач зазначила про наступне. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 познайомились у 2004 році та у тому ж році почали проживати разом цивільним шлюбом в спірному будинку та вести спільне господарство. 14.01.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.54). Відповідачка вважає що, доводи Позивачки щодо придбання спірного майна в період шлюбу з ОСОБА_4 не відповідають реальним обставинам справи. Також зазначила що, фактично шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були припинені у 90-тих роках. Вказана обставина встановлена Рішенням Місцевого суду Заводського району м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі № 2-819/2003 що вступило у законну силу 21.04.2003 рокута не потребує доказування на підставі ст.82 ЦПК України.

Абзац 2 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції від 29.11.2000 року, що діяла 25.06.2002 року, тобто на дату укладання договору купівлі-продажу спірного майна та виникнення права власності на майно, встановлював що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Позивачка ніколи не користувалась зазначеною нерухомістю та жодних усних чи письмових угодо щодо цього з ОСОБА_4 не мала. Також ОСОБА_1 не приймала участі в утримані зазначеного майна. Позивачка ОСОБА_1 була обізнана про тривалу онкологічну хворобу ОСОБА_4 що вперше проявилась у 2011 році. Зазначене підтверджується листом з у КУ «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер » від 15.02.2019 року№01-08/157; та випискою з історії хвороби ОСОБА_4 . (т.1 а.с. 76). Після смерті чоловіка в порядку передбаченому діючим законодавством, ОСОБА_3 було отримано Свідоцтво про право на спадщину а саме на 1/2 частку спадкового майна зокрема 2/15 частки житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву не надав, позов не визнав, копії заяв сторін по суті справи отримав.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2019 року було відкрито провадження по справі (т.1 а.с.24).

12.03.2019 року Позивач звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів, а саме копії спадкової справи №33/2018 (номер у спадковому реєстрі 62298177 ) заведеної після померлого ОСОБА_4 . Суд клопотання задовольнив та витребував у Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцової Олени Олександрівни копії спадкової справи №33/2018 (номер у спадковому реєстрі 62298177 ) заведеної після померлого ОСОБА_4 . (т.1 а.с. 102-153)

14.06.2019 року,07.02.2020 року, 28.03.2020 року , 15.05.2020 року від третьої особи Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцової Олени Олександрівни надійшли заяви про розгляд справи без її участі (т.1 а.с. 34,218, 233, 245).

29.01.2019 року від Адвоката Грицай К.Ю. та ОСОБА_1 надійшли заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю підготовки відзиву на позовну заяву у строки визначені ЦПК України, та неможливість бути присутньою на судовому засіданні (т.1 а.с. 36).

18.02.2019 року та 31.01.2020 року від Адвоката Грицай К.Ю. надійшла заява про виклик свідка ОСОБА_6 .(т.1 а.с. 66).

17.04.2020 року від Адвоката Грицай К.Ю. надійшла заява про відкладення судового засідання (т.1 а.с. 235).

18.02.2019 року, 14.06.2019 року, 27.08.2019 року, 29.01.2020 року від Адвоката Позивача Козлова О.Ю надійшло клопотання про відкладення судового засідання (т.1 а.с.67 163,184).

19.08.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з звільненням судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_9 у відставку згідно Рішення вищої ради правосуддя від 23.07.2019 року №1924/0/15-19. (т.1. а.с. 176).

Ухвалою від 02.09.2019 року справа прийнята до провадження судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Сінєльніка Р.В. (т.1 а.с. 179).

31.01.2020 року, 14.02.2020 року, 16.04.2020 року, 25.08.2020 року, від Адвоката Позивача, Козлова О.Ю, надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі та без участі Позивачки ОСОБА_1 . (т.1 а.с. 207, 234).

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 10.06.20р. позов підтримала та пояснила, що померлий ОСОБА_4 за життя придбав спірну нерухомість за гроші, які вона йому запозичила, в період перебування в шлюбі. Просила позов задовольнити.

В судовому засіданні 10.06.20р. відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що спірне майно померлий спадкодавець ОСОБА_4 придбав за свої особисті кошти в період, коли він вже не проживав у шлюбі з позивачкою, та надала інші пояснення, аналогічні тим, що викладено у письмовому відзиву на позов, тому просила в задоволенні позову відмовити. Аналогічну позицію висловив її представник - адвокат Грицай К.Ю.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов не надав.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцова О.О. до судового засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву з проханням розглядати справу без неї.

Допитана у судовому засіданні 24.06.20р. свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_3 це дружина її брата, а ОСОБА_4 це її рідний брат. Раніше він був одружений з ОСОБА_1 , але вони розійшлись в 1996 році. З 1996 року по 2000 рік він спільно проживав з жінкою на ім`я ОСОБА_11 , а з 2000 року він жив спільно з ОСОБА_3 , вона разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, перебуваючи до 2003 року юридично в шлюбі з ОСОБА_1 , він придбав у 2002 році будинок, але цей будинок він придбав за свої власні кошти, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично припинили шлюб та ведення спільного господарства у 1996 році, і саме з цього часу померлий фактично проживав сім`єю з іншими жінками. Свідку це достеменно відомо, оскільки з вересня 1998 року по січень 1999 року її донька проживала вдома у її брата ОСОБА_4 та його співмешканки ОСОБА_11 .

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Чудом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.10.1984 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом виданим відділом РАГС м. Запоріжжя 27.10.1984 року, актовий запис №2388 (т. 1 а.с.9).

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з Позивачкою, 25.06.2002 року, ОСОБА_4 придбав 8/15 часток будинку АДРЕСА_1 , за договором купівлі - продажу від 25.06.2002 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Запорізької нотаріальної контори Савицькою О.В., зареєстровано в реєстрі №3-460 (т. 1 а.с. 10).

18.03.2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі №2-819 (т. 1 а.с.53).

14.01.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.54).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізької області 30.03.2018 року, актовий запис №397 (т. 1 а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями стали Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцовою О.О Відповідачам було видано відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 2/15 частики житлового будинку АДРЕСА_1 , кожному. (т.1 а.с. 142-143).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим що спірний будинок був придбаний в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Але, зі змісту повного тексту рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі №2-819 вбачається що, ОСОБА_4 у 2003 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Як підставу для розірвання шлюбу зазначив, що сім`я розпалась та він фактично утворив нову сім`ю. З пояснень ОСОБА_1 встановлено що ОСОБА_4 вже п`ять років живе у іншої жінки. (т. 1 а.с.53).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до позиції що висловив Верховний суд у постанові від 18.12.2019 року по справі №761/29966/16-ц провадження №61-5327св19 Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

У справі № 2-819 про розлучення безпосередньо приймали участь Позивач ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 , щодо майна якого розглядається наразі спір по цій справі. Враховуючи викладене, вимоги закону та те, що Позивачем не надано будь-яких заперечень, та належних і допустимих доказів протилежного, суд приймає до уваги обставини встановлені у вказаному рішенні суду Заводського району м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі №2-819 щодо фактичного припинення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та їх роздільного проживання за 5 років до розлучення у 2003 році та на момент придбання будинку АДРЕСА_1 у 2002 році.

Окрім того, в судовому засіданні сама позивачка підтвердила, що спірне майно придбавалось не за спільні сімейні кошти, оскільки, за її версією, вона надавала грошові кошти ОСОБА_4 в борг.

Рішенням Конституційного Суду України у справі N 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) встановлено наступне.За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У період придбання ОСОБА_4 будинку АДРЕСА_1 чинним був КпШС України редакції від 29.11.2000 року. Відповідно до положень ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно абзацу 2 ст.28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Пункт 9 Постанови пленуму Верховного суду України N 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (перша редакція) встановлював що,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до п.30 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи,спірний будинок був придбаний померлим ОСОБА_4 в період роздільного проживання та фактичного припинення шлюбу як особисте приватне майно, а не спільне майно подружжя, а отже поділу не підлягає.

Враховуючи вищевикладене не віднайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про порушення прав власності внаслідок отримання відповідачем ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2018 року №1153. (т.1 а.с.129). Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 4/15 (чотирьох /п`ятнадцятих ) часток житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 як спадкоємець отримала право власності на 2/15 частки житлового будинку що становить одну четверту частину від 8/15 що належали померлому ОСОБА_4 . (т.1 а.с. 57).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 підтвердила обставини встановлені у рішенні Місцевого суду Заводського району м. Запоріжжя від 18.03.2003 року по справі №2-819 та зазначила що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично припинили шлюб та ведення спільного господарства у 1996 році. Саме з цього часу померлий фактично проживав сім`єю з іншою жінкою.

Суд також критично оцінює доводи Позивачки про спільне користування спірним будинком після його придбання та після розлучення з ОСОБА_4 оскільки як пояснила сама ОСОБА_1 у судовому засіданні 10.06.2020 року у ньому вона не проживала. Належних та допустимих доказів наявності домовленостей між померлим та Позивачем щодо користування будинком до чи після розлучення суду не надано.

Вирішуючи спір, суд ураховує, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно з приписами ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши матеріали справи та фактичні обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного доказу окремо та у їх сукупності, вислухавши доводи сторін та допитавши свідка суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Також представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Грицай К.Ю. подана заява про відмову в позові у зв`язку із пропуском позовної давності (т.1 а.с.217), але суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї заяви, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по суті, отже підстави для застосування позовної давності відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м.Запоріжжя.

Повний текст рішення виготовлено 02.09.2020р.

Суддя Р.В. Сінєльнік