ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1266/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/4681/18 Категорія: 310040000 Кирилюк Н. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Смілянської міської ради, як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2020 року у складі судді Кирилюк Н.А.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року виконавчий комітет Смілянської міської ради, як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 6 вересня 2010 року шлюб між відповідачами було розірвано.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 6 квітня 2011 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради від 24 січня 2013 року ОСОБА_2 , матері дитини, було надано право зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_4 за місцем проживання батька або в присутності родичів, за попередньою взаємною домовленістю, з урахуванням режиму дня і стану здоров`я дитини.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не займалась вихованням сина та не утримувала його, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї аліментів, який ОСОБА_2 визнала повністю. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2013 року з ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5 .

Після медичних обстежень, дитині був встановлений діагноз «Психоорганічний синдром із затримкою психомовного розвитку, симптоматичною епілепсією внаслідок перенесеної перинатальної гіпоксичної енцефалопатії», остаточно - синдром ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Однак, мати аліменти сплачувала періодично, допомоги у вихованні сина та допомоги у проведенні з ним лікувальних процедур не надавала, під час зустрічей постійно провокує бабу, яка опікується дитиною, на конфліктні ситуації, що вкрай негативно впливає на стан дитини, батько почав вести аморальний спосіб життя, вживати алкогольні напої.

Питання участі батьків у вихованні малолітнього сина неодноразово було предметом розгляду на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, службою направлялися до суду подання про вжиття заходів відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з ними проводилися роз`яснювальні роботи щодо належного виконання батьківських обов`язків.

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаськї області від 21 серпня 2018 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП та оголошено попередження.

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаськї області від 21 серпня 2018 року провадження щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення.

24 вересня 2018 року ОСОБА_3 (бабуся дитини) в черговий раз звернулася до служби у справах дітей з проханням позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_5 .

Враховуючи, що заходи, які вживалися органом опіки позитивного результату не дали, зважаючи на ту обставину, що дитина має певні захворювання та потребує підтримуючого лікування, постійно знаходиться на утриманні баби - ОСОБА_3 , батьки участі у вихованні дитини не приймають, їх поведінка негативно впливає на здоров`я дитини, крім того, батько на засіданнях комісії підтвердив, що не займається вихованням дитини, мати на даний час не має постійного місця проживання та належного грошового забезпечення для утримання дитини, тому орган опіки та піклування звернувся до суду з вказаним позовом.

Позивач просив позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на особу або на користь закладу на утриманні якого буде перебувати дитина, в розмірі 1/3 частина всіх доходів (заробітку), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь особи, на утриманні якої буде перебувати дитина, аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 грудня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині позовних вимог в задоволенні яких було відмовлено, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не дослідив всі наявні у справі докази та обставини справи, не прийняв обґрунтованих та законних висновків, а деякі факти та докази взагалі проігнорував. Вказує, що судом не були досліджені медичні виписки, відповідно до яких дитина є інвалідом дитинства, також не досліджені медичні виписки ОСОБА_2 , відповідно до яких вона сама є інвалідом другої групи у зв`язку з чим сама потребує значних коштів для придбання ліків та часу для лікування і проведення медичних процедур, а тому остання не має ані коштів, ані часу для підтримання нормального здоров`я малолітньої дитини. Крім того, не надано жодних доказів, які підтверджують матеріальну спроможність ОСОБА_2 утримувати малолітню дитину. Судом проігноровані покази свідків стосовно того, що ОСОБА_2 не цікавиться та майже не приймає ніякої участі у вихованні дитини. Також судом проігноровано рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради, як органу опіки та піклування, в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області від 22 листопада 2018 року, яким затверджений обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який відповідає інтересам малолітньої дитини. Суд не звернув уваги на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 6 квітня 2011 року, яким визначено місце проживання малолітнього сина разом з батьком, проігноровано рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2013 року, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина, які вона майже не сплачує та має заборгованість.

Не досліджено судом характеристику зі школи від 31 березня 2017 року, в якій зазначено, що саме скаржник займається вихованням дитини, суд не звернув увагу на Акт обстеження житлово - побутових умов від 17 травня 2018 року , в якому вказано, що саме скаржник має всі необхідні умови для комфортного проживання та гармонійного розвитку дитини.

Також, судом не надано належної оцінки тому, що за роки проживання дитини зі скаржником малолітня дитина стала прив`язаною до неї , а тому їх розлучення може привести до психотравматичного впливу на дитину та загострення психічної хвороби.

10 серпня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 9 червня 2007 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.9)

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.10).

Заочним рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 6 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 27 вересня 2010 року (т.1 а.с.11).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2011 року визначено місце проживання ОСОБА_4 з батьком - ОСОБА_4 .. Рішення набрало законної сили 17 квітня 2011 року (т.1 а.с.20).

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області від 24 січня 2013 року затверджено висновок щодо визначення порядку зустрічей ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_8 . Вказано, що право зустрічі з малолітнім сином ОСОБА_2 має за місцем проживання батька або в присутності родичів (т.1 а.с.21-22).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2013 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку щомісячно, починаючи з 23 вересня 2013 року і до його повноліття. Рішення набрало законної сили 3 грудня 2013 року (т.1 а.с.23).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_3 оскаржує рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . В решті рішення суду не оскаржується.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , яка є матір`ю - ОСОБА_4 , суд першої інстанції посилався на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і, навіть, за умов доведеності тих обставин, що відповідач тривалий час утримувалася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вони не свідчать про її свідоме нехтування ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки дані висновки ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до висновку про визначення порядку зустрічей ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 вбачається, що вона звернулася до служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради із заявою щодо визначення порядку зустрічей з її малолітнім сином ОСОБА_8 , який було затверджено рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 10 від 24 січня 2013 року (т.1 а.с.21-22).

Також 1 грудня 2014 року ОСОБА_2 зверталася до начальника служби у справах дітей ОСОБА_9 із заявою в якій просила встановити порядок зустрічей її з сином та вказала, що всі медичні процедури та відвідування логопеда вона бере на себе (т.1 а.с. 26).

2 грудня 2014 року ОСОБА_2 зверталася до начальника служби у справах дітей ОСОБА_9 із заявою в якій просила надати їй медичні документи, виписки, рецепти на ліки для сина ОСОБА_5 (т.1 а.с.27).

Як вбачається з листа служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 приймала участь у засіданнях комісії з питань захисту прав дитини 4 грудня 2014 року та 18 грудня 2014 року, де розглядалися її заяви від 1 грудня 2014 року та від 2 грудня 2014 року щодо участі її у вихованні сина (т.1 а.с.28).

15 березня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву начальнику служби у справах дітей, де вказала, що вона влаштувалася на роботу, почала сплачувати аліменти, з дитиною бачиться регулярно у школі під час перерви 1-2 рази на тиждень, на святі 8-го березня була присутня у школі (т.1 а.с. 47).

З листа Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 11 січня 2017 року вбачається, що у процесі проведеної роботи з`ясовано, що ОСОБА_2 має бажання приділяти більше уваги та часу власній дитині, а також хоче неодмінно налагодити гарні стосунки з бабусею та дідусем хлопчика. Жінка систематично відвідує сина, сплачує аліменти, цікавиться здоров`ям та навчанням сина (т.1.а.с. 48).

З характеристики учня Смілянської загальноосвітньої школи ОСОБА_4 від 31 березня 2017 року вбачається, що мати ОСОБА_2 рідко, проте відвідує дитину в школі, вносить оплату за обіди, дитина матір зустрічає радо, батько ж зовсім не цікавиться навчанням та вихованням сина (т.1. а.с. 52, 55).

Із заяви ОСОБА_2 до начальника відділу служби у справах дітей від 9 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 має намір звертатися до суду для встановлення місця проживання дитини (т.1 а.с.57).

28 лютого 2018 року ОСОБА_2 зверталася до начальника служби у справах дітей ОСОБА_10 в якій просила, вирішити питання по виклику на співбесіду бабусю - ОСОБА_3 , оскільки остання перешкоджає та не дає бачитися з дитиною за місцем їх проживання, чим порушує права дитини та її як матері (т.1. а.с. 62).

Також, в матеріалах справи містяться постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2018 року та від 7 серпня 2018 року про закриття адміністративних справ відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 184 КУпАП (невиконання батьківських обов`язків) у зв`язку відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого вказаною статтею (т.1. а.с. 64, 76-78).

З листа Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 11 червня 2018 року вбачається, що в процесі проведеної роботи було з`ясовано, що ОСОБА_2 має бажання приділяти більше уваги та часу власній дитині, хоче налагодити стосунки з бабусею та дідусем, систематично відвідує сина, сплачує незначні аліменти, в більшості випадків купуючи дитині одяг, цікавиться здоров`ям, навчанням, вихованням та лікуванням дитини (т.1 а.с.72).

3 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подала начальнику служби у справах дітей Шуригіній О.В. заяву в якій вказала, що вона проти позбавлення її батьківських прав так як хоче повноцінно виконувати свої обов`язки по вихованню дитини (т.1 а.с.83).

З показів свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , наданих суду першої інстанції, які є працівниками Смілянської загальноосвітньої школи №2 вбачається, що мати, хоча і рідко, однак до дитини приходить у школу. Свідок ОСОБА_11 також вказала, що мати приходить до неї як до практичного психолога поспілкуватися про дитину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що матеріали даної цивільної справи містять докази того, що ОСОБА_2 бажає виконувати свої батьківські обов`язки відносно виховання свого сина ОСОБА_5 та не відмовляється від них, приймає участь у його житті, спілкується з ним відвідуючи його в школі, сплачує аліменти в розмірі, що дозволяє її фінансове становище.

З висновку виконавчого комітету Смілянської міської ради від 22 листопада 2018 року вбачається, що є доцільним позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів вважає, що суд вірно прийшов до висновку про те, що цей висновок органу опіки та піклування не може бути взятий за основу при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого, за обставин цієї справи, не доведено. Належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були підставою для позбавлення її батьківських прав, позивачем не надано.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є необґрунтованим й таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, - без змін.

В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржувалося.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, не вбачає, оскільки доводи скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

Судді: Н. І. Гончар

Ю. В. Сіренко

Т. Л. Фетісова