ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4001/20 Справа № 182/6083/18 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/6083/18
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Голуб О.О.
сторони:
заявниця ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області о 15 годині 10 хвилин та повне судове рішення складено 18 грудня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, яку уточнила 03 квітня 2019 року, про встановлення факту постійного проживання на території України, а саме просила встановити особу заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області та встановити факт її постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась у с. Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області. З 1973 року по 1983 року навчалась у середній школі с. Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області. 16 січня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».
З 15 березня 1984 року по 12 грудня 1986 року працювала продавцем у Червоногригорівському СПО. 15 березня 1985 року вона отримала паспорт СРСР серії НОМЕР_1 , на цей час вона була зареєстрована у с. Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області.
З 15 грудня 1986 року по 12 серпня 1987 року вона працювала кочегаром на Новопавлівському кар`єрі, з 21 січня 1988 року по 01 листопада 1988 року прибиральницею у військовій частині та з 17 грудня 1993 року по 21 грудня 1998 року працювала свинаркою у колгоспі «Аврора» с. Придніпровське.
05.06.1987 року заявниця була знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , проте, залишилась проживати за вказаною адресою.
Восени 1990 року вона поїхала до чоловіка у ОСОБА_5 , де вона народила сина. Згодом, вони разом з чоловіком та дитиною повернулись до України, де вона у 1994 році здала свій паспорт громадянки СРСР для заміни на паспорт громадянина України.
Паспорт серії НОМЕР_1 , який виданий Нікопольським ГВ ВС 15.03.1985 року був вилучений працівниками районного відділу паспортного столу та жодних документів на обмін їй не було видано.
Вказує, що на неодноразові її звернення, зокрема, письмове 25 червня 2018 року до Нікопольського СГІРФО м. Нікополя, щодо встановлення особи та оформлення паспорта громадянина України, залишились безрезультатними.
З метою подальшого звернення до Міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України, просила суд встановити факт її постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про залишення заяви в частині встановлення особи заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без розгляду - задоволено.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України та встановлення особи, в частині встановлення особи заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено без розгляду.
Роз`яснено заявнику право на повторне звернення до суду з даними вимогами після усунення умов, що стали підставою для залишення заяви без розгляду.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с. Придніпровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області на території України, станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, зазначає, що заявницею не надано жодного доказу, який би підтверджував факт проживання ОСОБА_1 на території України саме станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.
Крім того, згідно трудової книжки заявниця працювала з 21.01.1988 року до 01.11.1988 року прибиральницею у військовій частині (на території Російської Федерації).
Також, ОСОБА_1 у своїй заяві зазначає, що її син ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у Владикавказі на території Російської Федерації.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник заявниці ОСОБА_1 , адвокат Яремчук Л.В., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вона є безпідставною, а судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_7 , який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Яремчук Л.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлені вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог та наявності правових підстав для встановлення у судовому порядку факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 , на теперішній час ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Придніпровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області (а.с. 6).
25 червня 1983 року ОСОБА_2 , на теперішній час ОСОБА_4 , ОСОБА_8 закінчила середню школу у с. Придніпровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області та отримала атестат про середню освіту (а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_6 заявниця народила доньку ОСОБА_9 та 16 січня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , та змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 7, 11).
15 березня 1985 року заявниця отримала паспорт колишнього СРСР, серії НОМЕР_1 , виданий Нікопольським РВВС, на цей час вона була зареєстрована у с. Придніпровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області (а.с. 9, 87).
ОСОБА_1 з 15 грудня 1986 року по 12 серпня 1987 року працювала кочегаром на Новопавлівському кар`єрі, з 17 грудня 1993 року по 21 грудня 1998 року - свинаркою у колгоспі «Аврора» с. Придніпровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області (а.с.8).
З 05 червня 1987 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації з місця проживання по АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Згідно довідки Придніпровської сільської ради за № 230 від 09 лютого 2019 року, ОСОБА_1 з 1990 року по 1994 рік проживала зі своїм чоловіком, донькою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 без реєстрації (а.с.10).
Згідно довідки Нікопольської АЗПСМ Нікопольського районного Центру ПМСД» від 12 червня 2019 року № 32, ОСОБА_10 1990 року народження знаходиться під наглядом амбулаторії з 1990 року (а.с. 64).
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
За змістом статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі Закон № 2235-ІІІ) громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України (у такому випадку є громадянами України з 24 серпня 1991 року); особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав (у такому випадку є громадянами України з 13 листопада 1991 року); особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України (у такому випадку є громадянами України з моменту внесення відмітки про громадянство України); особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Відповідно до частини першої статті 8 вищевказаного Закону особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Статтею 1 Закону № 2235-III (у редакції станом на дату ухвалення апеляційним судом постанови) визначено, що безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів; проживання на території України на законних підставах це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.
Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.
Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, заявниця 05.06.1987 року була знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , крім того, згідно довідки Придніпровської сільської ради за № 230 від 09 лютого 2019 року, ОСОБА_1 з 1990 року по 1994 рік проживала зі своїм чоловіком, донькою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 без реєстрації.
Колегія суддів, врахувавши вимоги нормативних актів щодо обов`язковості прописки та, оцінивши належним чином надані докази, дійшла висновку про те, що заявницею беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України протягом 1987-1991 років.
Крім того, колегія суддів вважає, що покази свідків не можуть вважатись достатніми доказами на підтвердження постійного проживання заявницею на території України. При цьому, колегія суддів бере до уваги, що предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.
Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, апеляційної скарги, в розмірі 528,60 грн., оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2020 року сплату судового збору за подання апеляційної скарги було відстрочено до ухвалення судового рішення по справі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 за подання Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 528 ( п`ятсот двадцять вісім) гривень 60 (шістдесят ) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: