Дата документу 07.02.2020 Справа № 937/7424/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/736/20 Головуючий у 1-й інстанції: Урупа І.В.
Є.У.№ 937/7424/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Мелітопольськогоміськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 1 750, 30 грн. Зазначав, що 19.06.2019 за викликом слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, він був допитаний як свідок і відповідно до вимог ч.2 ст. 122 ч.2 КПК України має право на компенсацію витрат, пов`язаних із прибуттям до слідчого органу для допиту в якості свідка за рахунок Державного бюджету України. Посилаючись на те, що ТУ ДБР у м. Мелітополь листом від 22.08.2019 безпідставно відмовило у задоволенні його вимог, просив суд на підставі ст. 1174 ЦК України відшкодувати витрати на проїзд, правничу допомогу, на виготовлення ксерокопій документів.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивовано тим, що понесені ОСОБА_1 витрати пов`язані із вчинення процесуальних дій у кримінальному провадженні підлягають компенсації в порядку ст.122 КПК України, а тому не є шкодою у розумінні ст.1166 ЦК України і не можуть бути компенсовані за ст. 1174 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у відшкодуванні витрат, понесених ним як свідком у кримінальному провадженні, не взяв до уваги висновки касаційного суду, викладені у постановах №521/10640/15-ц від 14.02.2018, №6-440 цс16 від 25.06.2016.

У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державного бюро розслідувань зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Державної казначейська служба України відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надавала, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами цивільної справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Встановлено, що в провадженні ТУ ДБР у м. Мелітополі перебувало кримінальне провадження №0000377. Під час досудового розслідування слідчим Першого слідчого відділу Коротаєвою Ю.В. було викликано ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 для допиту у якості свідка до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за адресою м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89 на 19 серпня 2019 року на 15 год., що підтверджується копією повістки про виклик. /а.с. 5/

19.08.2019 ОСОБА_1 прибув до слідчого для проведення слідчої дії, про що зроблено відповідний запис у вказаній повістці про виклик.

В цей же день ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Мелітополі із заявою про компенсацію витрат на проїзд у розмірі 83 грн. та добових у сумі 417,30 грн., посилаючись на те, що він постійно мешкає в м. Запоріжжі і для прибуття до слідчого органу він користувався міжміським транспортом, а тому має право на відшкодування витрат на проїзд до іншого населеного пункту, наймання житла та добові, компенсація яких здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України і провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.(а.с. 32)

Листом начальника Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі від 22.08.2019 ОСОБА_1 повідомлено про розгляд його заяви та зазначено про те, що ним не надано належного документу на підтвердження вартості проїзду до міста виклику та назад. Заявникові роз`яснено, що грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути компенсовані особам, на підставі ст.125 КПК України визначає суд за клопотанням осіб, а тому прийняття рішення про відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні виходить поза межі компетенції ТУ ДБР, що унеможливлює прийняття ним відповідного рішення (а.с. 6).

Статтею 2 чинного Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 25 частини першої статті 3 вказаного Кодексу учасником кримінального провадження, серед іншого, є свідок.

Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, що передбачено частиною першою статті 24 чинного КПК України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 66 КПК України свідок має право на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для давання показань.

Частиною першою статті 122 КПК України встановлено, що витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 вказаної статті потерпілим, цивільним позивачам, свідкам оплачуються проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що чинним Кримінальним процесуальним кодексом України одним із завдань кримінального провадження встановлено охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема, і свідка, якому згідно з частиною першою статті 24 КПК України гарантовано право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, зокрема і щодо права на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для давання показань.

Крім того, чинним Кримінальним процесуальним кодексом України не встановлено жодних застережень з приводу залежності відшкодування витрат, понесених для давання показань у якості свідка, від ухвалення вироку або постановлення ухвали про закриття кримінального провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право свідка як учасника кримінального провадження на відшкодування витрат, понесених для давання показань, врегульовано кримінальним процесуальним законом, у зв`язку з чим й оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого при вирішенні даного питання здійснюється в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Посилання ОСОБА_1 на норми статей Цивільного Кодексу України є безпідставними в даному випадку, оскільки правовідносини щодо компенсації витрат, пов`язаних із залученням позивача яка свідка вникли між ним та ТУ ДБР як органом досудового розслідування, який зробив виклик, та компенсація вказаних витрат провадиться із коштів, виділених для зазначених цілей саме цьому органу, а не за рахунок Державного бюджету України. Державна казначейська служба не є органом, який здійснював виклик позивача та повинен виплачувати витрати, пов`язані із залученням свідка, а Державний бюджет України не є джерелом фінансування цих витрат.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року

№ 215, Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями.

Державна казначейська служба України, як юридична особа, не порушувала прав позивача, будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_1 не має, а тому не несе відповідальність за бездіяльність посадових осіб інших органів державної влади.

Із вказаного слідує, що позивачем був не вірно обраний спосіб захисту свого права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, ухвалене у вказаній цивільній справі є законним та обґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судове рішення суперечить правовим висновкам касаційного суду, викладеним у постановах від 25.05.2016, 14.02.2018, 18.04.2018 та інш. є неспроможними, оскільки у вказаних постановах між сторонами спору склалися інші правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, що згідно правил ЦПК України не є підставою для скасування правильного і законного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 369,374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Мелітопольськогоміськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська