Дата документу 08.09.2020 Справа № 335/5477/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2634/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Є.У.№ 335/5477/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на строк 6 місяців, яким заборонити указаним особам знаходитись у місці спільного перебування з нею за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці під кадастровим номером :02:004:0464, що належить її дочці ОСОБА_4 , а також наближатися ближче 20 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказану заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона зазнала сімейного насильства від родичів, а саме: ОСОБА_2 , який є рідним братом її чоловіка та ОСОБА_3 , який є сином брата її чоловіка та відповідно її племінником. Так, 27.05.2020 перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили відносно неї насильницькі дії, які виразились у тому, що ОСОБА_3 заломив їй руки та насильно утримуючи її, спричинив тілесні ушкодження, а ОСОБА_2 у цей час, почав обшукувати її. Вказані дії супроводжувались нецензурною лайкою та погрозами. Внаслідок дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано її одяг, вона отримала тілесні ушкодження, було вилучено її мобільний телефон та ключі від автомобіля, що позбавило її можливості звернутись за допомогою та вона не могла покинути будинок. За вказаним фактом були внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування. Згідно висновку спеціаліста №163/с тілесні ушкодження, які завдані ОСОБА_1 , кваліфіковані як легкі, та відповідно до довідки з травмпункту у неї діагностовано забій грудної клітини. На переконання заявника, такі дії заінтересованих осіб викликані наявністю спірних правовідносин щодо права власності на будинок АДРЕСА_4 , де вона представляє інтереси своєї свекрухи, яка є матір`ю ОСОБА_2 .

Зазначає, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали на меті позбавити її вкладень у спірний будинок та призвели до виникнення стресу у неї, внаслідок чого вона зверталась за допомогою до психологів для його подолання та можливості подальшого нормального життя. Наразі ОСОБА_1 потребує реабілітації та відповідних заходах.

Оскільки за адресою: АДРЕСА_3 , де все відбулось, знаходиться земельна ділянка, яка належить її дочці ОСОБА_4 , та вона планує туди приїздити в період літніх місяців з метою відпочинку та відновлення здоров`я, аби забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства, вона звернулась до суду із вказаною заявою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2020 року відмовлено у задоволені заяви про видачу обмежуваного припису.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення заяви ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування фактичних обставин справи. Суд не роз`яснив їй право заявити клопотання про допит осіб, які були свідками події, що сталася 27.05.2020, чим порушив її право надати суду докази на підтвердження своїх доводів. Вважає помилковими висновки суду про те, що видача обмежувального припису можлива після проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Судом порушені норми ЦПК, оскільки відсутні відомості про виклик у судове засідання заінтересованих осіб. Вказані особи судом не допитувалися, їх інтереси представляла адвокат Мажара О.О., пояснення якої не є належними і допустимими доказами на спростування доводів її зави про неправомірні дії заінтересованих осіб. Суд не вручив їй відзив на її заяву, що унеможливило надання нею додаткових доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мажара О.О. як представник ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заінтересовані особи не є суб`єктами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки вони не пов`язані спільним побутом із заявницею, не мають взаємних прав та обов`язків, спільно не проживають. Заявником не надано доказів вчинення щодо неї домашнього насильства. Житловий будинок, в якому 27.05.2020 відбувалися події за участі ОСОБА_1 , належить неповнолітній дочці заінтересованої особи ОСОБА_2 . Заявниця ОСОБА_1 ніколи не була членом сім`ї ОСОБА_2 , права користування цим будинком ніколи не мала, 27.05.2020 без згоди останнього самовільно зайняла будинок і відмовлялася покинути його у добровільному порядку. Саме на його прохання сусіди викликали працівників поліції, у присутності яких ОСОБА_1 зібрала свої речі і поїхала додому. Жодних протиправних дій відносно ОСОБА_1 не вчинялося. Земельна ділянка, на якій заявниця просить заборонити перебувати заінтересованим особам, не є місцем спільного перебування учасників справи, оскільки знаходиться на певній відстані від їх будинку. Зі своїм братом ОСОБА_5 та його родиною ані ОСОБА_2 , ані члени його сім`ї не підтримують родинних відносин протягом тривалого часу та ніколи не надавали їм згоди користуватися майном їх родини. При вирішенні спору суд першої інстанції дотримався норм матеріального і процесуального права, а отже відсутні підстави для скасування судового рішення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і її представника адвоката Ями Д.М., які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, заперечення представника заінтересованих осіб адвоката Мажари О.О., яка просила залишити оскаржуване рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що відносно неї було вчинено домашнє насильство та що на відносини, які виникли між нею та заінтересованими особами, поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству. На думку суду першої інстанції, ОСОБА_1 не довела поза розумним сумнівом необхідність застосування такого заходу як встановлення обмежувального припису, а відтак законні підстави для застосування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заходів тимчасового обмеження прав відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам та узгоджуються із вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.ст.77-80 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України, а відповідні правовідносини Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Вказаною статтею також визначено, що кривдник - це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі , а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Звертаючись до суду із заявою про застосування обмежувального припису, ОСОБА_1 вважала себе особою, яка постраждала від домашнього насильства від кривдників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які, як зазначала заявник, 27.05.2020 вчинили домашнє насильство відносно неї.

Учасниками справи не заперечувалося, що ОСОБА_5 є чоловіком заявника ОСОБА_1 і приходиться рідним братом ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 - рідним дядьком. Тобто ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 є дівером, а ОСОБА_3 - племінником.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.05.2020 ОСОБА_1 перебувала у будинку АДРЕСА_4 , який належить на праві власності ОСОБА_6 - дочці заінтересованої особи ОСОБА_7 та рідній сестрі ОСОБА_3 (а.с.24-27).

Як зазначала у судовому засіданні заявник, 27.05.2020 вона перебувала у вказаному будинку з дозволу своєї свекрухи, яку вона вважає господарем будинку. Наразі, у суді перебуває спір щодо цього будинку, тобто він є спірним.

У цей день ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 прибули до спірного будинку та повідомили ОСОБА_1 про неможливість її перебування в ньому, внаслідок чого виник конфлікт.

Вказані обставини суд першої інстанції встановив із пояснень заявника та представника заінтересованих осіб, які узгоджувались між собою.

Разом із тим, заявник наполягла на тому, що заінтересованими особами їй було завдано тілесних ушкоджень, а представник заінтересованих осіб вказані факти заперечувала.

На підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 надала суду витяг з ЄРДР, відповідно до якого за її заявою були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 125 КК України, висновок спеціаліста № 163/с та довідки із лікарень, якими зафіксовано наявність на її тілі саден.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Надавши системний аналіз вищевказаним нормам права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на спірні правовідносини дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству не поширюється.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не входять у перелік осіб, визначених ст.3 Закону, вони не проживають спільно із ОСОБА_1 , не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, що було встановлено у судовому засіданні, як цього вимагає частина 3 цієї ж статті, та відповідно, у даному випадку, заявниця не є особою, яка постраждала від домашнього насильства, а заінтересовані особи не є кривдниками у розумінні цього Закону, що в свою чергу свідчить про те, що конфлікт, який виник між учасниками справи 27.05.2020, не може розглядатися як домашнє насильство.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису є такими, що не підлягають розгляду в обраному нею порядку та не регулюються положеннями глави 13 ЦПК України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не роз`яснив їй право заявити клопотання про виклик і допит свідків, надання додаткових доказів, є неспроможними. Після відкриття розгляду справи по суті суд першої інстанції роз`яснив учасникам справи їх права і обов`язки, будь-яких клопотань ОСОБА_1 не заявлялося.

Доводи ОСОБА_1 про застосування до неї фізичного насильства з боку заінтересованих осіб, що підтверджується висновком спеціаліста № 163/с від 28.05.2020, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення і застосування до заінтересованих осіб заходів обмежувального припису в порядку глави 13 ЦПК України

Сам по собі витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000206, яким внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не свідчить про те, що тілесні ушкодження нанесені заявнику заінтересованими особами, оскільки внесення відомостей до ЄРДР згідно ст. 214 КПК України, за наявності відповідної заяви, є обов`язком органу поліції. І саме в ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні органом поліції буде встановлюватися чи була подія кримінального правопорушення, а також причетні до неї особи. На час розгляду справи судом, підозри у вказаному кримінальному провадженні не пред`явлені, вирок суду, яким би було визнано ту чи іншу особу винною у вчиненні кримінального правопорушення, відсутній, а особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено судом.

ОСОБА_1 реалізувала своє право на захист, та звернулась до органів поліції із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення і до повноважень саме цього органу відноситься вирішення питань винності чи невинності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні тих дій, які викладені у заяві про вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості відшкодувати майнову і моральну шкоду, завдану неправомірною поведінкою зазначених нею осіб, в порядку позовного провадження.

У спосіб, обраною ОСОБА_1 у цій справі, її порушене право не підлягає захисту.

Та обставина, що дочка заявниці є власником земельної ділянки, яка розташована поруч із будинком, в якому стався конфлікт, не є підставою для видачу заінтересованим особам обмежувального припису. Суду не надано доказів на підтвердження того, що заінтересовані особи мали або мають намір перебувати у місцях, які зазначені заявником, зокрема на вищевказаній земельній ділянці, або за зареєстрованою адресою місяця проживання ОСОБА_1 .

У ході судового розгляду справи судом не встановлено ризику можливого повторення виникнення будь-якого конфлікту, в тому числі і випадку домашнього насильства, між учасниками справи, за умови не порушення заявником права власності сім`ї заінтересованих осіб на спірний будинок, оскільки як встановлено судом, ні до 27.05.2020, ні після цього числа, ОСОБА_1 особисто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не спілкувалась та не бачилась, жодних протиправних дій відносно неї цими особами не вчинялось

Посилання ОСОБА_1 на невідповідність судового рішення правовим позиціям Верховного Суду в інших аналогічних справах є некоректним, оскільки правовідносини, що склалися у цій справі, не є тотожними із правовідносинами, що розглядалися у справах, в яких Верховний Суд виклав відповідні правові позиції.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до намагання ОСОБА_1 вирішити майновий спір щодо будинку, в якому стався конфлікт, у спосіб, не передбачений законом.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська