КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7939/2020 Головуючий у ІІ інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

у червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вимогами до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 22.07.2014 року у розмірі 12 570 000 грн., що на момент подачі позову згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 500 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного ОСОБА_4 у спадщину від померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначила, що 22 липня 2014 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно з яким останній отримав грошові кошти в сумі 12 570 000 грн., що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 500 000 доларів США, терміном до 22 березня 2016 року, на підтвердження чого боржником була надана позичальнику розписка.

Проте, станом на 23.03.206 року ОСОБА_5 не повернув взяті у у позику кошти, у зв`язку з чим на його адресу ОСОБА_3 було направлено листа з вимогою про сплату заборгованості.

У відповідь на адресу позивача 28 квітня 2016 року надійшов лист від ОСОБА_4 - дружини боржника, в якому остання повідомила про смерть ОСОБА_5 та про неможливість виконати вимогу.

Оскільки ОСОБА_4 після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 вступила та прийняла спадщину, посилаючись на положення статті 1282 ЦК України, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, в межах вартості майна, отриманого нею в спадщину.

17 жовтня 2016 року представником відповідача ОСОБА_4 - Коваль М.С. та представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до суду подано заяву про визнання укладеної між сторонами мирової угоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 січня 2017 року визнано мирову угоду, укладену 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 в особі адвокат Козака В.Р. та ОСОБА_8 в особі адвоката Коваль М.С. Провадження у справі закрито.

У березні 2020 року з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції звернулась громадянка Канади ОСОБА_1 , інтереси якої представляє на підставі ордеру адвокат Доніна Л.А. Представник скаржника зазначає, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі, однак оскаржуване судове рішення стосується її прав, інтересів та обов`язків, оскільки вона являється спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_5 .

Серед доводів апеляційної скарги вказує, що при розгляді справи у суді першої інстанції сторони приховали, що спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_5 є також його донька. Місцевий суд, в свою чергу, належним чином не з`ясував обставини справи, не витребував та не дослідив спадкову справу, не встановив коло спадкоємців, не визначив обсягу та вартості спадкового майна.

Просила скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 січня 2017 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

28.05.2020 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання висловила свою незгоду із доводами скарги, просила залишити її без задоволення. Зазначила, зокрема, що ні їй, ні позивачу на час розгляду справи у суді першої інстанції не було відомо про те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька. Відповідач вважала себе єдиним спадкоємцем. Вказує, що на момент подання ОСОБА_1 апеляційної скарги борг покійного ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 повністю погашено і предмет спору наразі є відсутнім.

Вважає, що сам по собі факт незалучення апелянта до участі у справі ніяким чином не порушує її права, тому не може бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з`явились, направивши на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта.

Представник відповідача - адвокат Коваль М.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи ОСОБА_8 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору позики від 22 липня 2014 року ОСОБА_3 , як позикодавець, надала ОСОБА_5 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 5 835 000,00 гривень (що на день передачі грошових коштів еквівалентно сумі 500 000 доларів США за офіційним курсом НБУ), на строк до 22 березня 2016 року.

Зазначене також підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_5 від 22.07.2014 року про отримання у борг коштів від ОСОБА_3 (а.с. 7-10)

Позивачка ОСОБА_3 , звертаючись до суду із позовними вимогами до ОСОБА_11 про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на положення статті 1282 ЦК України, зазначила, що відповідач, як спадкоємець після смерті позичальника ОСОБА_5 , зобов`язана задовольнити вимоги кредитора.

12 жовтня 2016 року представниками сторін до суду було подано заяву про визнання мирової угоди, за умовами якої сторони визнають борг, який виник у померлого 24.08.2015 року ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 в сумі 5 835 000, 00 грн., що на момент укладання договору було еквівалентно 500 000 доларів США. До підписання цієї мирової угоди ОСОБА_8 , як спадкоємець померлого ОСОБА_5 , сплатила позивачу заборгованість в сумі 12 570 000 грн., що на момент звернення до суду із даним позовом еквівалентно 500 000,00 доларів США, яка виникла у ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 за договором позики від 22.07.2014 року. (а.с. 28-29)

Визнаючи укладену між сторонами мирову угоду, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що мирова угода стосується лише прав та обов`язків сторін, не виходить за межі предмету позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками не погоджується, враховуючи таке.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України, в редакції станом на 06 січня 2017 року, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Тобто, це угода сторін, в якій сторони викладають прийнятний для них варіант вирішення судової справи, розподіляють спірні права та обов`язки, або відмовляються від таких шляхом досягнення компромісу.

Згідно з положеннями частин 5, 6 статті 175 ЦПК України, закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Укладаючи мирову угоду у даній справі, сторони своїми підписами засвідчили факт сплати ОСОБА_8 , як спадкоємицею померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , до підписання даної мирової угоди на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 12 570 000 гривень, що на момент звернення до суду із позовом згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 500 000 доларів США, яка виникла у ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 на підставі договору позики від 22.07.2014 року.

Предметом спору у цій справі є задоволення вимог кредитора до спадкоємця позичальника в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що вирішуючи питання про визнання мирової угоди, суд першої інстанції не з`ясував коло спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Згідно з положеннями частин 1,3 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Визнаючи мирову угоду у даній справі, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального законодавства, не витребував матеріалів спадкової справи, не з`ясував коло спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , не залучив до участі у справі інших спадкоємців, яким являється ОСОБА_1 , визнав мирову угоду, відповідно до якої обов`язок по сплаті боргу покладається на відповідача ОСОБА_8 , не врахувавши, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючи права і обов`язки останньої, як спадкоємця боржника ОСОБА_5 .

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 380, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 січня 2017 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.