П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 555/1877/19

Провадження № 22-ц/4815/557/20

Головуючий у Березнівському районному суді

Рівненської області: суддя Старовецька Ю.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

21.01.2020 у м. Березне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Оніщук Марія Адамівна ;

відповідача - адвокат Удод Віктор Федорович;

за участі: позивача і її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та проживає в цьому ж будинку. Після одруження чотири роки тому її син - ОСОБА_2 , який зареєстрований там само, разом з дружиною також мешкають у спірному будинку. Вони постійно перешкоджають позивачу користуватися належним їй нерухомим майном, систематично руйнують житло, а також використовують не за цільовим призначенням. При цьому відповідач систематично порушує правила співжиття, разом з дружиною зловживають спиртними напоями, влаштовують конфлікти та суперечки, що створює для неї додаткові хвилювання та погіршує стан здоров`я. Заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо відсутності фактів систематичності порушення відповідачем правил співжиття та його тривалої антигромадської поведінки. При цьому в судовому засіданні ОСОБА_2 визнав те, що його було притягнуто до адміністративної відповідальності і він чотири рази сплачував штрафи за сварки з позивачем. Тобто суд знехтував тими обставинами, що відповідач вчиняє щодо заявника насильницькі дії. Вважала, що така поведінка негативно пливає також і на виховання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном якого є вона.

Не врахував суд і те, що інвалідність ОСОБА_2 було встановлено до 01 грудня 2019 року.

Заявник зазначала, що відповідач змінив у будинку дерев`яні вікна на пластикові та двері, однак ці дії призвели не до поліпшення, а до погіршення умов проживання, що судом залишено без належної уваги.

З викладених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, а її позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення задовольнити.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на те, що доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки грунтуются на припущеннях. Її аргументи про те, що він разом з дружиною зловживають спиртними напоями та використовує житло не за призначенням, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Необгрунтованими вважає і посилання на те, що він постійно вчиняє конфлікти та сварки, адже їх причини є малозначними (наприклад, кінь з`їв дві головки капусти), що визнавалося і працівниками органів поліції.

Щодо інвалідності, то її продовжено МСЕК до 01 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не надано об`єктивних і переконливих доказів про систематичність порушення ОСОБА_2 правил співжиття та його тривалої антигромадської поведінки, а також ураховано, що відповідач є рідним сином ОСОБА_1 , тобто колишнім членом сім`ї, що унеможливлює його виселення без надання іншого житла за правилами ст. 116 ЖК Української РСР.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що також стверджується й витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №92110691 від 08.12.2005. Місце проживання позивача у цьому будинку не зареєстроване.

З довідки від 26.09.2016 №4322, виданої Березнівською міською радою Рівненської області, вбачається, що за цією адресою зареєстровані ОСОБА_2 , 1984 р.н., який є сином позивача, та ОСОБА_5 , 1987 р.н., - її невістка. Ці ж факти встановлено і актом від 01.10.2019, що складений комісією виконавчого комітету Березнівської міської ради Рівненської області.

ОСОБА_1 є опікуном своєї дочки ОСОБА_6 , яка згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії РВН №0191419 є інвалідом ІІ групи з дитинства. Вона ж є і опікуном внука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею.

Як зазначала позивач, спірні правовідносини виникли між сторонами у справі з приводу створення відповідачем перешкод для ОСОБА_1 у користуванні належним їй житловим будинком, що полягало у виникненні конфліктних ситуацій та побутових сварок між ними з ініціативи ОСОБА_2 . З огляду на це у жовтні 2019 року позивач пред`явила відповідний позов до суду, де вимагала усунути ці перешкоди, виселивши ОСОБА_2 із належного їй будинку.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спору до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 .

Норми статей 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України вказують, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Норми статей 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України вказують, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст. 64, 9, 109, 116, 156, 157 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять для інших неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування ним приміщенням.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом обставин систематичності порушення відповідачем правил співжиття та його тривалої антигромадської поведінки, то їм було надано повну та об`єктивну правову оцінку, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Так само не представлено позивачем і переконливих доказів про існування підстав для захисту права власності та виселення ОСОБА_2 в порядку ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції й доводи автора апеляційної скарги про помилковість незастосування норм матеріального права при вирішенні спірних відносин, оскільки зазначені правові норми не регулюють права і обов`язки з цього приводу.

Решта аргументів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними погодитися також не можна.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесений і документально підтверджений судовий збір, що сплачений заявником при поданні апеляційної скарги, поверненню на його користь не підлягає через відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28.07.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С.Шимків