Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

місто Київ

справа № 645/1545/17

провадження № 61-8508св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмила Михайлівна, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року у складі судді Іващенка С. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М., ОСОБА_2 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 03 серпня 2005 року, реєстровий № 3904, вчиненого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М., щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , згідно з умовами договору іпотеки.

Позивач обґрунтовувала пред`явлені вимоги тим, що 17 березня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (матір позивача) уклали з ОСОБА_2 договір позики, згідно з умовами якого вони взяли у позику у ОСОБА_2 31 920, 00 грн. З метою забезпечення зобов`язань за договором позики укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали в іпотеку однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить позивачу та ОСОБА_3 на праві власності. Договори позики та іпотеки посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. Згідно з договором позики ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язалися повернути борг до 17 червня 2005 року, у зв`язку з чим неодноразово намагалися повернути борг, але ОСОБА_2 відмовлявся від його отримання.

Згідно з виконавчим написом від 03 серпня 2005 року приватний нотаріус Олійник Л. М. звернула стягнення на квартиру відповідно до умов договору іпотеки. Про те, що нотаріусом вчинено виконавчий напис та про те, що такий напис буде зроблено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомлені не були ані нотаріусом, ані ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 квітня 2016 року спірна квартира на підставі договору іпотеки зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , рішення про державну реєстрацію приймала приватний нотаріус Олійник Л. М.

Позивач вважала дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. щодо вчинення виконавчого напису від 03 серпня 2005 року протиправними, виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений без додержання вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим звернулася до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_1 зазначила, що про існування оскарженого виконавчого напису вона дізналася тільки з відомостей із Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 17 квітня 2016 року, а тому вважала, що нею пропущено позовну давність з поважних причин.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, застосувати наслідки пропуску позовної давності. Відзив обґрунтовувався тим, що позивач не надала доказів того, що вона намагалась повернути борг, а також тим, що позивач мала можливість ознайомитися з ксерокопією оспорюваного напису нотаріуса під час розгляду цивільної справи

№ 2-о-46/2006 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту переходу права власності до іпотекодержателя.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. надала відзив, у якому просила суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, застосувати до позовних вимог наслідки пропуску позовної давності, обґрунтовуючи відзив тим, що не вважає себе стороною у справі, вважає, що її дії були законними, поштові квитанції про повідомлення позивача знищені за збігом строку зберігання.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що матеріалами справи не підтверджено обставин порушення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. вимог закону під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Позивачем не надано доказів повернення боргу відповідно до умов договору позики від 17 березня 2005 року. Також суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин позовну давність.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновкам суду першої інстанції, додатково зазначив, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 у справі № 754/9711/14-ц).

Крім того, колегія суддів зазначила, що протягом 14 років ОСОБА_1 не порушувала питання про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, хоча з 2010 року знала про наявність виконавчого напису нотаріуса, оскільки з цього часу брала участь у судових справах щодо наслідків вчинення оспорюваного нею виконавчого напису нотаріуса. Даних про погашення суми боргу, на забезпечення якого укладено договір іпотеки, як до вчинення виконавчого напису нотаріуса, так і на момент розгляду справи судом позивачем не надано.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 18 квітня 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року, постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

Заявник стверджує, що:

- судами не враховано, що іпотекодержателем не дотримано умов іпотечного договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки та способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки;

- не отримувала повідомлення/письмову вимогу про усунення порушення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку»;

- висновки судів про те, що нотаріусом дотримано вимоги законодавства під час вчинення виконавчого напису не підтверджені доказами;

- про існування виконавчого напису дізналася лише у 2016 році, увесь час з моменту вчинення виконавчого напису проживала у квартирі, проти чого ніхто не заперечував;

- позов є негаторним, а тому до нього не підлягає застосуванню позовна давність.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 березня 2005 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як позичальниками, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, укладено договір позики, за умовами якого позичальники взяли у позику у позикодавця грошові кошти в сумі 31 920, 00 грн, що еквівалентно 6 000, 00 дол. США відповідно до курсу Національного банку України станом на час укладення договору, строком до 17 червня 2005 року.

На забезпечення виконання зазначеного зобов`язання 17 березня 2005 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з розділом 5 договору іпотеки іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог за цим договором та за договором позики, що зазначений у пункті 1.3 цього договору, яке виникає у іпотекодержателя у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцями своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за договором позики та в інших випадках, передбачених цим договором, у тому числі при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 цього договору. Задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя або шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підпунктом 5.3.3 договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцями своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за договором позики та/або іпотекодавцями за цим договором іпотеки, іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі і направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки іпотекодавцями. З моменту направлення повідомлення та здійснення виконавчого напису іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим іпотекодержателю.

Сторони не заперечували, що зобов`язання за договором позики від 17 березня 2005 року позичальниками належним чином не виконані.

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. 03 серпня 2005 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . За рахунок зазначеної квартири задоволено вимоги ОСОБА_2 у розмірі 31 920, 00 грн відповідно до умов договору іпотеки від 17 березня 2005 року.

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. повідомлено, що відповідно до статті 282 розділу 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції від 03 березня 2004 року № 283/8882) нотаріусом надіслано заяву на адресу іпотекодавців, а саме: АДРЕСА_2 , з пропозицією погасити суму заборгованості у встановлений тридцятиденний строк. Заява надіслана на адресу іпотекодавців 17 червня 2005 року, про що є запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстром, номер 2546, і одержана іпотекодавцями, про що свідчила поштова квитанція, яка була долучена до кореспонденції і зберігалась у справах нотаріуса.

Після спливу тридцятиденного терміну та у зв`язку з відсутністю відповіді іпотекодавців, на підставі статті 283 Інструкції та керуючись статтею 87 Закону України «Про нотаріат», статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 червня 1999 року № 1172, приватним нотаріусом 03 серпня 2005 року вчинено виконавчий напис за реєстром № 3904. Цього ж числа на адресу іпотекодавців надіслано повідомлення про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 . Таким чином, право власності перейшло до іпотекодержателя ОСОБА_2 03 серпня 2005 року, тобто виконавчий напис разом с повідомленням був виконаний повністю.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2006 року у справі № 2-0-46/2006 задоволено заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про встановлення факту, зокрема, встановлено факт переходу права власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 28, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. від 03серпня 2005 року.

За апеляційною скаргою ОСОБА_1 . Апеляційним судом Харківської області ухвалою від 09 грудня 2010 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2006 року скасовано, заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року у справі № 2033/1073/2012 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що згідно з рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2006 року до ОСОБА_2 перейшло право власності внаслідок звернення стягнення на передане в іпотеку майно відповідно до договору позики від 17 березня 2005 року.

За апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 листопада 2012 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з відомостями із Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 17 квітня 2016 року квартира АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України

«Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема чинна на момент вчинення нотаріальної дії Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція).

У державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії, як виконавчі написи (пункт 17 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та розділ 32 Інструкції.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з пунктом 283 Інструкції для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу буде необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчиняється.

За правилами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку»

(у редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу наведених норм можна зробити такі висновки.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений Інструкцією, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень, письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається після спливу тридцятиденного строку з моменту повідомлення позичальника про усунення порушень.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) зазначила, що повідомлення іпотекодавця необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували та дійшли помилкових висновків про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про усунення порушень. Як зазначено приватним нотаріусом, про повідомлення позичальників про усунення порушень свідчила поштова квитанція, яка була долучена до кореспонденції і зберігалась в справах нотаріуса. Проте, усупереч положенням статті 283 Інструкції, частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» приватний нотаріус вчинила виконавчий напис за відсутності повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення, що свідчить про порушення прав позичальника під час вчинення виконавчого напису нотаріусом.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Щодо правильності застосування правил про позовну давність

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 22083/93, 22095/93; § 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Водночас доводи заявника про поважність причин пропуску позовної давності Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки, як встановлено судами, позивачу було відомо про наявність оскаржуваного напису щонайменше з 2010 року, оскільки у 2010 році вона оскаржувала рішення суду, відповідно до якого встановлено факт переходу до ОСОБА_2 права власності на квартиру на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса.

Суд виходить з того, що виконавчий напис - це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку.

У досліджуваних правовідносинах така вимога, у першу чергу, спрямована на пред`явлення до боржника претензії щодо виконання свого основного обов`язку, що випливає з кредитного договору; у другу чергу, кредитор використовує своє право на реалізацію своїх повноважень із акцесорного зобов`язання - іпотеки.

Наведені твердження позивача про те, що вона не втрачала права користування квартирою не ґрунтуються на аналізі змісту договірного зобов`язання, що існує між сторонами, оскільки користування іпотечною квартирою жодним чином не призвело до зміни її статусу у зобов`язанні за договором позики та не позбавляло її права звернутися до суду з такими самими позовними вимогами своєчасно, тобто в межах позовної давності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позовна давність до спірних правовідносин не застосовується, оскільки заявник звернулася до суду з негаторним позовом, з огляду на таке.

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Натомість у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду не як власник майна про усунення перешкод у користуванні ним, а як сторона договірних відносин, які виникли за договором позики, та просила суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Квартира, передана в іпотеку, а також усунення перешкод у користуванні майном не є предметом спору у справі, яка переглядається.

З урахуванням наведених обставин, враховуючи, що позивач не довела наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернулася до суду після спливу щонайменше семи років з моменту, коли їй стало відомо про наявність оспорюваного нею напису, до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, наведених у цьому рішенні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко