ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

18 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 617/1158/20

провадження № 22-ц/818/4311/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності та скасування заходів забезпечення позову, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року, постановлену суддею

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності та скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцем знаходження цього майна тобто до Вовчанського районного суду Харківської області.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що цивільна справа щодо заходів забезпечення позову стосовно майна позивача розглядалася у Фрунзенському районному суду м. Харкова (цивільна справа № 645/4249/18), а тому, суд яким було винесено заборону на вчинення дії щодо відчуження майна, має можливість своєю ухвалою скасувати заходи забезпечення позову.

Колегія суддів з таким висновком колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність.

Так, частина 1 вказаною статті передбачає, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

При цьому, тлумачення частини 1 ст.30 ЦПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі "Толстой-Милославський" (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну "передбачений законом" сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення частини 1 статті 30 ЦПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду у справі №638/1988/17 від 10 квітня 2019 року правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі №460/4286/16-ц від 23 січня 2018 року та у справі №640/16548/16-ц від 16 травня 2018 року, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності та скасування заходів забезпечення позову, в якому просив скасувати заходи забезпечення позову, установлені ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року у цивільній справі №645/4249/18, у вигляді заборони відчуження садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 386,2кв., житлова площа 142кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216, номер запису про право власності 18576512 та земельну ділянку площею 0,0625га, розташований за адресою Харківська область, Вовчанський район, селищна рада Старосалтівська, садівниче товариство «Женьшень», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216, кадастровий номер :05:001:1562, що належав на праві власності ОСОБА_5 ;

звільнити з-під арешту перелічене арештоване майно;

виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень відомості про заборону відчуження вказаного нерухомого майна.

В обгрунтування позову зазначає, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа №645/4249/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми.

В рамках даної справи ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження Садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності та земельної ділянки, кадастровий номер :05:001:1562, площею 0,0625га, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належать ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 січня 2019 року у справі №645/4249/18 позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 14 грудня 2016 року, 29 грудня 2016 року, від 05 лютого 2017 року, від 27 лютого 2017 року в загальному розмірі 232725,72грн., а також 3% річних в розмірі 9907,44грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати на надання правової допомоги в розмірі 8046грн., а також судовий збір в розмірі 2426,33грн.

Також вказує, що Фрунзенським районним судом м. Харкова була видано виконавчий лист №645/3648/17, виданий 10 липня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 978 500грн., який було пред`явлено на виконання до Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області.

В рамках виконавчого провадження №56745436, з виконання вказаного виконавчого листа були проведені електронні торги щодо реалізації майна, щодо якого ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року вжито заходи забезпечення позову.

Згідно акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 26 березня 2018 року їй передано вказане вищевказане майно.

ОСОБА_7 у 2019 році звертався до Фрунзенського районного суду м. Харкова з приводу визнання недійсним цього акту та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року у справі №617/1114/19 в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Зазначає, що на даний час вона є власником вказаних об`єктів нерухомого майна. Проте, їй, як власнику будинку та земельної ділянки вжиті заходи забезпечення позову перешкоджають їй користуватися всіма правами власника.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що спір у даній справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном, відповідно, і позов має розглядатися за правилами виключної підсудності.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду про передачу справи за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п. 6 ч. 1 ст.374, ст.ст.379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року скасувати і справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

С.С. Кругова