Ухвала

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 493/1859/16-ц

провадження № 61-11422ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 25 000,00 грн, 3 % річних від простроченої суми у

розмірі 2 727,00 грн та витрат від інфляції в розмірі 27 830,82 грн, та стягнення сплаченого судового збору.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 10 травня

2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

3 % річних від простроченої суми у розмірі 2 727,00 грн та витрати від інфляції в розмірі 27 830,82 грн, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1 496,24 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 12 травня 2020 року ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області

від 10 травня 2017 року.

30 липня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих йому процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

ОСОБА_1 були зазначені поважні причини для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, оскільки до теперішнього часу він не отримав копії повного тексту рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 травня 2017 року, а на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення на ім`я

ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи, не вказано, хто їх отримував, підпис про отримання кореспонденції виконаний не

ним, а іншою особою. Крім того, з серпня 2016 року заявник мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а за адресою, що зазначена в рекомендованих повідомлення про вручення поштового відправлення - АДРЕСА_2 , він не проживає. Посилання апеляційного суду на подані заявником заперечення проти позову та подану ним апеляційну скаргу на інші рішення суду першої інстанції у даній справі, що містяться в матеріалах справи, є необґрунтованими та не впливають на встановлення наявності чи на відсутність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Як свідчить тлумачення частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга подана 12 травня 2020 року, то апеляційний суд керувався нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року з наступними змінами.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 травня 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження судового рішення, оскільки матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 отримав копію рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 травня 2017 року засобами поштового зв`язку 18 травня 2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. При цьому дане поштове відправлення була надіслано ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 , яка є його зареєстрованим місцем проживання як момент надсилання судової кореспонденції судом першої інстанції, так і на час звернення до суду за апеляційною скаргою. Обставин непереборної сили, внаслідок яких ОСОБА_1 пропущено строк апеляційного оскарження не зазначено.

У разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків, передбачених пунктами 1-2 частини другої статті 358 ЦПК України.

Встановивши, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у травні 2020 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду

від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун