Дата документу 15.01.2020 Справа № 334/7927/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/7927/19Головуючий у 1-й інстанції Баруліна Т.Є.
Пр. № 22-ц/807/405/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Маловічко С.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову (до подачі позову)

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеною заявою про забезпечення позову до подачі позову (а.с. 1-3), в якій зазначала, що на даний момент вона має намір звернутись до суду та готує позов до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2002 року і до реєстрації шлюбу 26.11.2011 року, під час якого у них народився син, про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснювалось у період їх спільного проживання - з 2002 по 2005 рік, а також про визнання за нею права власності на 1/2частину цього будинку.

На момент будівництва спірного житлового будинку, в 2008 році право власності на закінчений будівництвом будинок зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 № 095979, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 20.06.2008 р., всі правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок знаходяться у відповідача, заявниця не має доступу до будинку для забезпечення оцінки майна відповідним суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, на утриманні ОСОБА_2 знаходиться двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Батько дітей будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, аліменти не сплачує, заявниця не працює, оскільки здійснюю догляд за однорічною молодшою дитиною, будь-яких доходів, крім державної допомоги при народженні дитини не маю, та у неї відсутнє у власності майно, яке можливо було б використати для отримання доходів, тому вона перебуває у складному матеріальному становищі.

В листопаді 2019 року заявниці стало відомо, що на сайті з продажу та оренди всіх типів нерухомості від приватних осіб, забудовників та агентств нерухомості DOM.RIA міститься інформація про продаж об`єкта нерухомого майна, який є спільною власністю подружжя, без її згоди. Оголошення розміщено 18.09.2019 р., що свідчить про намір ОСОБА_1 продати майно і про вчинення ним фактичних дій, направлених на продаж, а 12.11.2019 року ОСОБА_2 дізналась, що оголошення змінено, на сторінці з`явилась інформація, що «Об`єкт вже куплено чи знято в оренду», при цьому 06.11.2019 року за заявою відповідача державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто ним здійснюється підготовка до укладання угоди купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на який є предметом позову, з яким заявниця має намір звернутись до суду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї заяви визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_5 Т.Є. (а.с. 9).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року (а.с. 10) заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту у цій справі задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , виданого 20.06.2008 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 14-16) просив ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 18).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 21), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 23).

ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 29-30).

ОСОБА_1 в свою чергу, надав апеляційному суду письмові пояснення апелянта із додатками (а.с. 34-43).

У судове засідання 15 січня 2020 року належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 27) ОСОБА_1 у цій справі не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання ОСОБА_1 і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника адвоката Галіченка Б.В. (а.с. 44-49), ОСОБА_2 та представника останньої адвоката Дерев`янко Л.Л. (а.с.50).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позову шляхом накладення арешту на вищезазначений будинок у цій справі, керувався ст. ст. 149-153 ЦПК України та виходив із такого.

Згідно із ст. 149 ч. 2 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Не перевіряючи обставини, які мають значення для справи, а лише запобігаючи ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, приймаючи до уваги наявність реальних ризиків відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб, суд першої інстанції дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на вищезазначений спірний житловий будинок, є співмірним із вимогами ОСОБА_2 , які вона має намір заявити у майбутньому.

Оскільки, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про можливе задоволення позову заявника, та на підставі вищенаведеного, проаналізувавши у сукупності матеріали цивільної справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява заявника про забезпечення позову до подачі позову у цій справі підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують фактичних обставин, правильно встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі, які на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в межах ах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , є надані апеляційному суду останнім до його апеляційної скарги у цій справі матеріали (сторінка технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , копія а.с. 36; договір від 25.04.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 найму житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , без нотаріального посвідчення строком на 1 (один) рік до 25.04.2020 року, копія а.с. 37-39; пропозиція ОСОБА_1 від 25.10.2019 року на ім`я ОСОБА_6 про укладення довгострокового договору найму вказаного будинку строком на 5 (п`ять) років з нотаріальним посвідченням, копія а.с. 40; згода ОСОБА_6 від 30.10.2019 року на пропозицію ОСОБА_1 , копія а.с. 41; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.12.2019 року із наявним обтяженням у вигляді вищезазначеного арешту, який перешкоджає укладенню нотаріального договору, копія а.с. 42; довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 у Російській Федерації, копія а.с. 43).

Проте, цими доказами ОСОБА_1 не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини на час постановлення ухвали (19.11.2019 року), що є предметом апеляційного оскарження у цій справі на теперішній час, а також правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Так як заборона шляхом арешту майна судом першої інстанції у цій справі ОСОБА_1 відчужувати вищезазначений спірний будинок (продавати на користь третіх осіб тощо) не є перешкодою для ОСОБА_1 користуватись останнім особисто чи здавати останній у користування інших осіб (в оренду), зокрема ОСОБА_6 у подальшому строком на 1 (один) рік без нотаріального посвідчення тощо.

Оскільки у цивільному законодавстві забезпечення майбутніх позовних вимог ОСОБА_2 (ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2019 року про відкриття провадження у справі ЄУН № 334/8205/19за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності, поданим у листопаді 2019 року на виконання вимог ст. 152 ч. 4 ЦПК України а.с. 51-52) у вигляді арешту майна у вигляді вищезазначеного спірного будинку обмежує лише право ОСОБА_1 на відчуження даного майна і лише на час розгляду справи судом по суті, але право користування залишається непорушним та недоторканним для особи власника майна.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір у розмірі 384,20 грн. (а.с. 17).

Однак, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї скарги апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 21.01.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Маловічко С.В.