ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1036/20 Номер провадження 22-ц/814/1473/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши в м.Полтаві апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 14 квітня 2020 року

у справі за за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, моральної шкоди, пов`язаної із значною затримкою соціальних виплат,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, моральної шкоди, пов`язаних із значною затримкою соціальних виплат.

Позов мотивований тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.08.2010 року зобов`язано Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м.Полтави здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до ст. 50, ч.4 ст. 54, ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28.11.2009 року по другій групі інвалідності в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». Рішення суду виконане та нараховані позивачу кошти в сумі 107 785,14 грн., які виплачені 10 лютого 2020 року, тобто з затримкою у десять років.

Посилаючись на значну затримку при виконанні рішення позивач просив стягнути з ГУПФУ у Полтавській області на його користь кошти за затримку виконання рішення суду, 3 відсотки річних у розмірі 9 701 грн., інфляційні витрати в розмірі 30 640, 99 грн., 40 000 моральної шкоди, а всього 80 341, 99 грн. Моральну шкоду обґрунтовує тривалим невиконанням рішення суду, станом здоров`я та ступенем спричинених моральних страждань.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 14 квітня 2020 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 за затримку соціальних виплат інфляційні витрати в сумі 30 640 грн. 99 коп., три відсотки річних від простроченої суми 9 701 грн., а всього 40 341 грн. 99 коп.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в дохід держави 840, 80 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням районного суду, ГУПФУ в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідач у своїй скарзі вказує на те, що кошти пенсійного фонду використовуються на чітко визначені цілі, проведення інших платежів, не передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заборонено та є порушенням бюджетного законодавства. Окрім того, у скарзі зазначено, що обов`язок Управління вчинити певні дії на користь позивача не може вважатися грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 625 ЦК України.

Також посилається на те, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення Державною казначейською службою України, а тому ГУПФУ не є належним відповідачем у даному спорі.

З рішенням суду також не погодився ОСОБА_1 , який його оскаржив, просив скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди і стягнути з відповідача на його користь 40000 грн. моральної шкоди; в іншій частині рішення залишити без змін. ОСОБА_1 зазначає, що йому були спричинені моральні страждання, оскільки більше 10 років він був позбавлений права користуватися присудженими йому коштами, які на час їх виплати значно знецінились.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 серпня 2010 року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі м. Полтави про зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити пенсію по інвалідності, що настала в результаті каліцтва внаслідок Чорнобильської катастрофи позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі м. Полтави у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 з 28.12.2009 року в розмірах передбачених ст.50, ч.4 ст. 54, ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі м. Полтави здійснити перерахунок державної пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та з врахуванням приписів ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 28.12.2009 року по другій групі інвалідності в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та провести виплату нарахованих сум. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі м. Полтави здійснити перерахунок додаткової пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з врахуванням приписів ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як інваліду по другій групі інвалідності в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком із 28.12.2009 року та провести виплати нарахованих сум.

Судове рішення набрало законної сили .

Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м.Полтаві № 16944/08-23 про здійснення нарахування на виконання рішення суду, відповідачем здійснено перерахунок державної пенсії позивача у відповідності до рішення суду, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 107 785 грн. 14 коп. Вказана сума заборгованості була сплачена 10.02.2020 року, що підтверджується даними витягу з системи самообслуговування «Приват24».

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зобов`язання, що виникли у відповідача на підставі судового рішення є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконував зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів.

Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості 107 785, 14 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання за період з 10.02.2017 року по 10.02.2020 року, інфляційні втрати за вказаний період становлять 30 640, 99 грн., а 3% річних складають 9701 грн. Вказаний розрахунок досліджений і перевірений судом першої інстанції та відповідачем не спростовано, сумнівів у його обґрунтованості відповідачем не наведено.

Позиція відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього вказаних коштів ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону № 1058 саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок із визначення розміру пенсій та інших виплат, а тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем, не підлягає врахуванню. Крім того, відповідач посилався на те, що грошові кошти не були виплачені позивачеві, оскільки не були профінансовані з Державного бюджету України. Разом із тим, відсутність бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому сум грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої неї відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія та вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Окрім того, згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат розміром 30 640, 99 грн. та 3% річних розміром 9701 грн. за період з 10.02.2017 по 10.02.2020, нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з невиконанням рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06.08.2010 у справі № 2-5489/10 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що інша частина позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

За змістом частин 1, 2, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року по справі №750/1591/18-ц.

рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.08.2010 року визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі м.Полтави у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 , зобов`язано Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м.Полтави здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до ст. 50, ч.4 ст. 54, ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28.11.2009 року по другій групі інвалідності в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення».

Тобто факт неправомірності дій відповідача встановлений рішенням суду.

З огляду на зазначене апеляційний суд визнає право ОСОБА_1 на отримання від Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області відшкодування завданої неправомірними діями моральної шкоди, а тому враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, керуючись принципами розумності та справедливості визначає відшкодування у розмірі 1000 грн.

Установивши порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення в частині вирішення вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди завданої позивачу, а тому скасовує рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 1000 грн на відшкодування моральної шкоди. В частині задоволення позову про стягнення інфляційних витрат та 3% річних рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ГУПФУ в Полтавській області без задоволення.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частинами 1, 2, 6 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині розподілу судового збору підлягає зміні.

За розгляд справи у суді першої інстанції з ГУПФУ в Полтавській області слід стягнути на користь держави 840, 80 грн. судового збору за задоволення вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних і 21, 02 грн. судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог про стягнення моральної шкоди; судовий збір в сумі 819, 78 грн. віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від його сплати.

Також з ГУПФУ в Полтавській області підлягає відшкодуванню судовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на суму 31, 53 грн. пропорційно до задоволених вимог, інша частина судового збору на суму 1229, 67 грн. компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 14 квітня 2020 року- скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 1000 грн. моральної шкоди.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 14 квітня 2020 року в частині стягнення розміру судового збору - змінити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь держави 861, 82 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції. Судовий збір на суму 819, 78 грн. віднести за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 в розмірі 31, 53 грн. Судовий збір на суму 1229, 67 грн. віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов