ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4958/20 Справа № 183/2726/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
01 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря Синенка Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 ,
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.С., про визнання недійсними правочинів, свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно, -
У травні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили визнати недійсним договори купівлі-продажу:
- нежитлового приміщення, загальною площею 28,5 кв.м. в окремо розташованій будівлі майстерні (літ Ж), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 604;
- нежитлового приміщення, загальною площею 23,7 кв.м. в окремо розташованій будівлі водонапірної башти (літ Р), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 600;
- нежитлового приміщення, загальною площею 50,9 кв.м. в окремо розташованій будівлі складу (літ Д), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 603;
- нежитлового приміщення, загальною площею 61,2 кв.м. в окремо розташованій будівлі довідково-контрольного підрозділу абонентського відділу (літ. Б), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 602;
- нежитлового приміщення, загальною площею 29,3 кв.м. в окремо розташованій будівлі майстерні (літ И), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 601;
- нежитлових будівель та споруд, а саме: огорожі (№ 1-4) (складається з хвіртки № 1, воріт № 2, воріт № 3, огорожі № 4), дворове покриття (І) площею 789,7 кв.м. (ІІІ площею 11,9 кв.м., резервуару для води (ІІ), зливні ями (Я, я1,я2,я3, я4), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5240;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії 45948129, видане 20.10.2015 року державним реєстратором Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Куліш О.Ю.
Таким чином, позивачі наполягають на тому, що відповідач скористався ситуацією та змусив їх укласти договори на вкрай невигідних для них умовах, внаслідок чого 10 квітня 2013 року угоди були підписані на загальну суму 149 150 грн., всі нотаріальні витрати були також покладені на позивачів.
Після укладення договорів купівлі-продажу у позивачів не було часу перевірити інформацію стосовно дійсності вартості об`єктів нерухомого майна, до того ж у 2014 році тяжко захворіла матір позивача ОСОБА_7 , яка померла у 2017 році після тривалого лікування.
Отже, позивачі наполягають на тому, що укладені договори вчинені ними під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, тому повинні бути визнані недійними, з підстав визначених ст. 233,215, 203 ЦК України.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві.
ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 11 листопада 2000 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 /т.1, а.с. 214/, ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 /т.1 а.с. 215/.
22 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір, відповідно до якого Продавець ОСОБА_1 зобов`язався у строк до 29 березня 2013 року укласти з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу нерухомого майна. Загальна ціна продажу за договорами складає 480 000 грн., що еквівалентно 60 000 доларам США. На підтвердження виконання умов попереднього договору, в день його підписання ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 авансову суму у розмірі 20 000 доларів США /т.2 а.с. 160/.
10 квітня 2013 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу наступного нерухомого майна:
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_8 просить визнати вказані договори купівлі-продажу нерухомого майна на підставі ст.233 ЦК України, посилаючись на те що укладання даних правочинів було здійснено на вкарай невигідних для позивачів умовах внаслідок тяжких обставин, що трипились у їх сім`ї.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.
Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин, а саме: тяжкі обставини та вкрай невигідні умови вчинення правочину.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що хвороба батька позивача та потреба оперативного втручання для відновлення його стану здоров`я розцінюється судом, як тяжка обставина /т.1 а.с. 217-224/.
Проте матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що ОСОБА_3 скористався тяжкими обставинами позивачів під час укладення оспорюваних правочинів. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачами не доведено, що саме наявність тяжких обставин спонукали їх до укладення договорів купівлі-продажу, а метою укладення таких договорів було усунення або зменшення таких обставин.
Разом з цим, дослідженими у справі доказами не доведено, що умови на яких були укладені оспорювані договори були вкрай невигідними для позивачів. Продаж спірного нерухомого майна було здійснено за вартістю відповідно до звіту про оцінку майна від 2013 року, яка було здійснена на замовлення позивача.
Позивачами не доведено, що за відсутності тяжкої обставини хвороби батька позивача, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /т.2 а.с. 165-191/, у відповідності до якої як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_9 , крім майна, яке ними відчужено ОСОБА_3 , мали у власності інше нерухоме майно.
Отже, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорювані договори купівлі-продажу не мають всіх необхідних ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки, а ні хвороба батька позивача, а ні її можливість втрати житла, не є тими тяжкими обставинами, що спонукали позивачів укласти договори купівлі-продажу в розумінні ст. 233 ЦК України.
Рішення суду першої інстації є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров