Справа № 152/1059/19
№ провадження 2/495/1104/2020
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

23 липня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідачки: не з`явилася

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 152/1059/19

за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

29.08.2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»» (далі по тексту - позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідачка) про стягнення заборгованості (а.с.1-5).

Так, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 267456,08 грн. за кредитним договором № б/н від 10.06.2008 року, яка складається з:

-2247,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

-265208,96 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі № 152/1059/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.49-50).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10.06.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11).

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Позивач вказує, що при укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановленні однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладенні на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною карткою».

Одночасно п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.6.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійсненні операції по картрахункам.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак, позивач стверджує, що відповідачка не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у разі чого в неї виникла заборгованість станом на 30.06.2019 року - 282568,04, яка складається з: 10935,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 271332,45 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.03.2016 року, яка складала 16518,92 грн.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 26456,08 грн., яка складається: 2247,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 265208,96 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Невиконання відповідачкою зобов`язань по укладеному договору стало підставою для звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з відповідною позовною заявою про стягнення заборгованості.

02.01.2019 року від відповідачки - ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.55-60), відповідно до якого вона просить суд застосувати до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з неї заборгованості строки позовної давності та позовні вимоги залишити без задоволення.

Так, відповідачка зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі та отримання нею кредитних коштів, наданий розрахунок заборгованості є необгрунтованним та не може підтверджувати існування заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку. Вважає, позовну вимогу позивача про стягнення тіла кредиту у розмірі 2247,12 не має правового обґрунтування та не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 265208,96 відповідачка вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. Надані позивачем Умови та правилами надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою мають мінливий характер, не можна вважати їх складовою кредитного договору та можливістю використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, так як вони не підписані та не визнаються позичальником. Таким чином, відповідачка вважає позовні вимоги про стягнення з неї заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 265208,96 грн. не мають правового обґрунтування та не відповідають сталій судовій практиці. Крім цього, відповідачка зауважує, що позивачем пропущений встановлений строк позовної давності, так як рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.03.2016 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором від 10.06.2008 року у розмірі 16518 грн. 92 коп., судовий збір у розмірі 1378 грн. Відповідачка зауважує, що 29.08.2019 року позивач звернувся з аналогічною позовною заявою, а в свою чергу в матеріалах справи відсутні докази про збільшення строків позовної давності, так як 21.03.2016 року після винесення рішення Шаргородським районним судом Вінницької області, сплинув строк позовної давності. Також, відповідачка вважає, що позивач не мав права звертатися із вказаною позовною заявою, адже її підстави та предмет позову вже розглядалися судом та існує відповідне рішення, яке наявне в матеріалах справи.

На підставі вищезазначеного відповідачка просить суд позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборованності за кредитним договором залишити без задоволення.

18.02.2020 року від представника позивача до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла відповідь на відзив відповідачки (а.с.80-86), відповідно до якої представник позивача зазначає, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, а саме в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Таким чином між Банком та позичальником укладений договір у письмовій формі, який на думку позивача не суперечить чинному законодавству. Відповідно до виписки рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку, а саме розрахування у торгівельній мережі, зняття готівки у банкоматах, поповнення кредитного рахунку. Представник позивача вказує, що 21.03.2016 року рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області встановлено, що відповідачка визнала підписання договору та визнала заборгованість в повному обсязі. Заборгованість за кредитним договором б/н від 10.06.2008 року в рішенні Шаргородського районного суду Вінницької області визначена станом на 31.12.2015 року. Кошти, які надійшли були спрямовані в рахунок погашення заборгованості, але для повного погашення заборгованості за даним кредитним договором цих коштів виявилося недостатньо, так як ухвалення судового рішення не зупинило дію договору та відповідно нарахування відсотків та пені. Крім цього, представник позивача стверджує, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки 16.08.2019 року, до спливу строку позовної давності.

На підставі наведеного просить суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

У судові засідання представник позивача не з`явився, але у своїй позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника Банку та зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.5).

У судові засідання відповідачка не з`явилася, але подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила суд позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення та розглянути справу без її участі (а.с.55-60).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10.06.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11).

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак, відповідачка не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у разі чого в неї виникла заборгованість станом на 30.06.2019 року - 282568,04, яка складається з: 10935,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 271332,45 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.03.2016 року, яка складала 16518,92 грн.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 26456,08 грн., яка складається: 2247,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 265208,96 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частини першої, другоїстатті 207 України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тут слід наголосити, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Окремо слід зауважити, що також Верховний суд України прийшов до висновку, що у разі якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

На підставі викладеного можна зробити наступний висновок: якщо клієнт впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою строки позовної давності. Такі строки можуть застосовуватися щодо кожного окремого траншу, який клієнт не здійснив.

За таких обставин щодо вимог Банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом необхідно зауважити, що строк позовної давності закінчився 21.03.2016 року.

За твердженням позивача, відповідачка не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у разі чого в неї виникла заборгованість станом на 30.06.2019 року - 282568,04, яка складається з: 10935,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 271332,45 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.03.2016 року, яка складала 16518,92 грн. Заборгованість до стягнення становить 26456,08 грн., яка складається: 2247,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 265208,96 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Матеріалами справи встановлено, що 21.03.2016 року рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.03.2016 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором від 10.06.2008 року у розмірі 16518 грн. 92 коп., судовий збір у розмірі 1378 грн.

21.03.2019 року державним виконавцем першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі сплатою ОСОБА_1 боргу та виконавчого збору у повному обсязі.

Таким чином, факт отримання відповідачкою кредиту є доведеним, проте позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із відповідною заявою.

Крім цього, в заяві підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України не можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо не ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни умови та правила споживчого кредитування.

Зазначені висновки викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Ви Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному і документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливо: споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вже постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) зауважила, що пересічний споживач послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг обсяг документів, що стосується усіх аспектів надання банківських пост г я значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих прошв Ш К співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що сторони досягли згоди усіх істотних умов договору, підписавши Анкету-заяву. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт. Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанку» процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим такий позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.253, 257-258, 261, 509-510, 525-526, 530, 549, 551 612, 625, 1046-1050, 1054-1055, 1056-1 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2,4, 12-13, 15, 76-81, 211, 247, 258-259, 263-265, 268, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко