КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/3752/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/9718/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Матвієнко Ю.О.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

заявник ОСОБА_1

суб`єкти

оскарження приватний виконавець виконавчого округу м. Києва

Хоменко Вадим Валерійович

стягувач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2020 року, постановлену під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка Вадима Валерійовича,

в с т а н о в и в :

уберезні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність приватного виконавця, у якій просила визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка В.В. неправомірною, усунути порушення шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 17.01.2020 Києво-Святошинським районним судом Київської області за додатковим рішенням по справі № 369/226/17; зобов`язати приватного виконавця усунути порушення шляхом скасування постанови від 12.03.2020 та зняття арештів на кошти і майно боржника; зобов`язати приватного виконавця усунути порушення шляхом виключення відомостей про неї з Єдиного державного реєстру боржників.

В обгрунтуванян вимог зазначала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.04.2019 задоволено позов ОСОБА_2 до неї та додатковим рішенням цього ж суду від 13.05.2019 з неї на користь позивача стягнуто судові витрати у сумі 21 145,72 грн. Надалі 05.11.2019 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.04.2019 після перегляду в апеляційному порядку скасоване та у задоволенні позову відмовлено. Рішення про скасування додаткового рішення не приймалося, але у зв`язку із скасуванням основного рішення воно втратило свою чинніть. Проте виконавчий лист на виконання додаткового рішення було пред`явлено до примусового виконання та постановою приватного виконавця 12.03.2020 відкрите виконавче провадження. 16.03.2020 на особистому прийомі та у листі, адресованому приватному виконавцю, вона повідомила про скасування основного рішення суду. Відповідно до приписів ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний був в день, коли йому стали відомі обставини про скасування основного рішення, прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження, зняти всі арешти, виключити відомості про неї з реєстру боржників, проте жодних дій не вчинив та виконавче провадження і на даний час відкрите, чим порушуються її законні права.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.05.2020 скаргу задоволено частково. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменка В.В. вирішити питання про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 17.01.2020 Києво-Святошинським районним судом Київської області за додатковим рішенням по справі № 369/226/17, в порядку та строки, визначені ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження». У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення скарги у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. А саме, суд зобов`язав приватного виконавця вирішити питання про закінчення виконавчого провадження, тоді як ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що виконавець має винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а не вирішувати питання про те можна чи не можна закінчувати виконавче провадження. Крім того, суд зазначив про те, що питання про закінчення виконавчого провадження необхідно вирішити в порядку та строки, визначені ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», тоді як дана норма регулює питання розшуку боржника та його майна і не стосується скарги, яка розглядалася судом. Оскільки судове рішення скасоване, то і додаткове рішення втратило силу і не повинно виконуватися, а тому вважає, що суд мав визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця та зобов`язати останнього винести постанову про закінчення виконавчого провадження, скасувати постанови про накладення арештів та виключити відомості з Єдиного реєстру боржників. Мотивувальна частина рішення містить висновки, які не відповідають обставинам справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.04.2019 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та усунено перешкоди в користуванні власністю позивача шляхом знесення самочинно побудованого ОСОБА_1 паркану з бетонним фундаментом вздовж лівої стіни житлового будинку ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 або за рахунок ОСОБА_2 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_1 ; та відновлення у придатний для використання стан, який існував до порушення права, частини приватних земельних ділянок ОСОБА_2 шляхом звільнення ділянок від бетонного фундаменту паркану; усунено перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_2 шляхом знесення самочинно побудованого ОСОБА_4 паркану з бетонним фундаментом вздовж лівої стіни житлового будинку позивача та відновлення у придатний для використання стан, який існував до порушення права, частини приватних земельних ділянок позивача шляхом звільнення від бетонного фундаменту паркану.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 21 145,72 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.04.2019 скасоване та постановлено нове судове рішення про відмову в позові.

На виконання додаткового рішення 17.01.2020 судом видано виконавчий лист.

12.03.2020 приватним виконавцем Київського міського виконавчого округу Хоменко В.В. на підставі даного виконавчого листа відкрите виконавче провадження ВП № 61531463 та цього ж дня прийнято постанови про стягнення винагороди виконавця, про арешт коштів боржника, які містяться на рахунках в банківських установах, на все рухоме та нерухоме майно.

У листі від 17.03.2020, направленому приватному виконавцю, ОСОБА_5 повідомила про необхідність винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки на особистому прийомі 16.03.2020 її представник передав приватному виконавцю документи про скасування основного рішення суду.

У відзиві приватний виконавець підтвердив отримання ним цього листа.

Відповідно до даних Єдиного реєстру судових рішень ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.03.2020 за заявою ОСОБА_1 визнано виконавчий лист № 369/226/17 про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 судових витрат у сумі 21 145,72 грн таким, що не підлягає виконанню, оскільки видано представнику позивача помилково. Суд першої інстанції вказав, що дана ухвала оскаржена до Київського апеляційного суду.

Задовольняючи частково скаргу суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню, то виконавець зобов`язаний вирішити питання про закінчення виконавчого провадження. Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання виконавця винести постанову суд входив з того, що виконавець наділений правом на вирішення питання про можливість прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, а суд лише перевіряє повноту, законність вчинення чи не вчинення, прийняття чи не прийняття виконавцем певних дій, рішень. Оскільки питання про зняття всіх арештів, виключення відомостей з Реєстру вирішується також виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, то вимоги скарги про зобов`язання виконавця скасувати постанови про арешти, виключити відомості з реєстру є передчасними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За положеннями ст. 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Ця ж норма надає виконавцю право накладення арешту мна майно та грошові кошти боржника.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За обставинами справи встановлено, що приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Хоменка В.В. було надано на примусове виконання виконавчий лист № 369/226/17, виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 145,72 грн судових витрат.

Вказаний виконавчий лист видано судом на виконання додаткового рішення суду 17.01.2020, незважаючи на те, що основне рішення суду вже було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 та у задоволенні позову відмовлено, а відтак втратило силу і додаткове рішення.

Разом з тим, отримавши виконавчий лист виконавець не мав законних підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Помилка суду щодо видачі виконавчого листа на виконаня додаткового рішення усувається в порядку ст. 432 ЦПК України шляхом визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а не шляхом визнаня дій чи бездіяльності виконавця неправомірними.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та ухвалою суду від 26.03.2020 така заява задоволена, а виконавчий лист № 369/226/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 145,72 грн судових витрат визнано таким, що не підлягає виконанню.

Як зазначив представник ОСОБА_1 зазначену ухвалу приватному виконавцю для вирішення питання про закінчення виконавчого провадження боржник не надавала, оскільки у зв`язку із зупиненням процесуальних строків через карантинні обмеження ухвала не набрала законної сили.

Разом з тим, зазначені обставини не змінюють способу захисту прав та інтересів сторони виконавчого провадження та не надають суду повноваження вирішувати ті питання, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вчиняються виключно державними чи приватними виконавцями.

Оскільки додаткове рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, не скасоване, не визнане нечинним, а ухвала суду про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не передана для виконання суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії приватного виконавця відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, за якими виконавче провадження підлягає закінченню. Такої підстави для закінчення виконавчого провадження як помилка суду при видачі виконавчого листа дана норма не містить, оскільки, як вказувалося вище цивільне процесуальне законодавство передбачає інший спосіб виправлення судових помилок, допущених при видачі виконавчого листа.

Доводи апеляційної скарги про те, що лише за повідомленням боржника про скасування основного рішення суду виконавець мав закінчити виконавче провадження не ґрунтуються на вимогах ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки додаткове рішення хоча і втратило силу, проте залишилось не скасованим та не визнане нечинним у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апелянта про те, що визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не має відношення до даної скарги також суперечать вимогам закону, оскільки саме через визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню поновлюються права та інтереси сторони виконавчого провадження у разі, якщо виконавчий лист видано на виконання рішення суду, яке не підлягало виконанню.

Помилкове зазначення у резолютивній частині ухвали ст. 36, а не 39 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути підставою для скасування чи зміни судового рішення, оскільки з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд при вирішенні скарги правильно керувався ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 01.09.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. Ф. Мазурик

Ю. О. Матвієнко