Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 214/4950/17

провадження № 61-1684св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року у складі судді Горбунова Л. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О. П., про захист прав споживача та визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 19 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № KRPOGK00150658 про отримання позивачем кредитних коштів на придбання нерухомості в сумі 15 000,00 дол. США строком до 18 лютого 2027 року, зі сплати за користування кредитом 0,84 % на місяць, щомісячно надання грошових коштів не менше 176,95 дол. США. На забезпечення виконання грошових зобов`язань за наданим кредитом позивач також уклав з відповідачем договір іпотеки квартири від 19 лютого 2007 року.

Вважає, що є достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Так, кредитні кошти видані в доларах США, тоді як зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. В цьому разі іноземна валюта не є предметом договору споживчого кредиту. Правочин не відповідає законодавству про валютне регулювання, оскільки для операцій з надання кредиту в іноземній валюті вимагається, крім генеральної ліцензії Національного банку України, також індивідуальна ліцензія, яку банк на час укладення кредитного договору не мав, що суперечить Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідач при укладенні спірного договору не здійснив розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, не визначив сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту. Договір не містив відомостей стосовно детального розпису загальної вартості кредиту, та умов, які є обов`язковими згідно з підпунктами 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), окрім того, позивач був введений в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, споживчий кредит було неправомірно надано в іноземній валюті.

Кредитний договір грубо порушує його права як споживача щодо ненадання інформації про тип (вид) відсоткової ставки та інформації про наявні у банку форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Несправедливими, зокрема, є умови щодо надання кредиту у доларах США, погашення кредиту та сплати відсотків у доларах США, оскільки в такому разі всі ризики знецінення національної валюти несе позичальник. Кредитний договір містить умови, які регулюють внесення змін та доповнень та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку, чим також порушено його право на внесення змін та розірвання договору. Відповідач не попередив позивача про зміну процентної ставки. Фактично ще в момент підписання договору позивача поставлено в невигідне і таке, що порушує його права, становище. Тобто, визначення в договорі, що банк в будь-який момент може підняти відсоткову ставку або розірвати договір в односторонньому порядку і вимагати повернення кредиту, тягне за собою послідуюче визнання цього договору недійсним. Оскільки основне зобов`язання є недійсним, то і договір іпотеки також слід визнати недійсним.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати кредитний договір від 19 лютого 2007 року № KRPOGK00150658, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним з моменту його укладення та у зв`язку з недійсністю кредитного договору визнати недійсність іпотечного договору від 19 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам законодавства.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 214/4950/17, витребувано її з Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та змінити рішення не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що при підписанні кредитного договору, банк порушив законні права позивача. Кредитний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Суди не врахували, що споживчий кредит позичальник отримав в іноземній валюті, тому такий договір повинен бути визнаний недійсним. Позивач не отримав відповідно до законодавства достатньої інформації, тому вважає, що при укладенні кредитного договору порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, суди не застосували позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц щодо несправедливих умов пункту 7.1 кредитного договору.

Доводи інших учасників справи

У червні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що судові рішення є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 19 лютого 2007 року, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит на споживчі цілі у сумі 15 000,00 дол. США зі строком користування до 18 лютого 2027 року на придбання нерухомості житлового призначення. Процентна ставка за користування кредитом становить 0,84 % на місяць, а також 3 065,00 дол. США - на сплату страхових платежів, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Періодом сплати вважати період з 19 до 23 число кожного місяця. Погашення кредиту здійснюється щомісяця в період сплати позичальником коштів у сумі 176,95 дол. США для погашення заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 одержав кошти у сумі 15 000,00 дол. США та використав їх на споживчі цілі, а саме за договором купівлі-продажу серії ВЕЕ № 144229 від 19 лютого 2007 року набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, взятих на себе за кредитним договором, ОСОБА_1 передав банку в іпотеку зазначену квартиру, про що 19 лютого 2007 року укладено договір іпотеки квартири.

ОСОБА_1 систематично не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної та повної сплати суми кредиту, процентів за користування, допустив заборгованість зі сплати кредиту в загальному розмірі 13 689,85 дол. США.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Викладене підтверджується ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року у справі № 214/7430/15-ц.

ОСОБА_1 , отримавши кредит, здійснював його погашення, оскільки сума, надана в кредит, становила 15 000,00 дол. США, а борг за кредитним договором станом на 16 вересня 2015 року - 13 869,85 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки уточнена касаційна скарга після усунення недоліків надійшла до суду 26 лютого 2020 року, то за таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів та похідного від основного зобов`язання - договору іпотеки.

ОСОБА_1 не спростовує, що він підписав спірні договори, а та обставина, що він не вивчав надані банком документи та умови підписаних ним договорів, не звільняє його від відповідальності за укладеними правочинами і не може бути підставою для визнання таких правочинів недійсними.

За встановлених обставин суди дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання договору кредиту та договору, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання, недійсними.

Разом з тим колегія суддів бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що, встановивши відсутність підстав для визнання оспорюваних кредитних договорів недійсними в цілому, суд не врахував недійсність положення, яке міститься у пункті 7.1 кредитного договору.

Так, у пункті 7.1 кредитного договору йдеться про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у відсотковому значенні 0,2 % від суми виданого кредиту, який має сплачуватися позичальником щомісяця, та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що зазначені положення треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банк фактично не надавав, а встановлення платежів за такі послуги заборонено законом.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у відсотковому значенні 0,2 % від суми виданого кредиту, який має сплачуватися позичальником щомісяця, та винагороди за проведення додаткового моніторингу знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, а аргументи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в цій частині колегія суддів визнає прийнятними.

Водночас заперечуючи проти задоволення позову, у суді першої інстанції представник АТ «ПриватБанк» просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що порушення сторонами вимог статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення оспорюваних договорів - 08 серпня 2007 року, то саме в цей момент ОСОБА_1 був обізнаний про умови кредитного договору, зокрема пункту 7.1 договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у відсотковому значенні 0,2 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, однак з позовом до суду позивач звернувся у березні 2016 року.

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору слід відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності, а не за безпідставністю, як мотивували суди попередніх інстанцій.

З урахуванням зазначеного та відповідно до статті 412 ЦПК України колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе змінити судові рішення судів попередніх інстанцій в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, а саме у зв`язку з пропуском позовної давності.

В іншій частині вирішення позову ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтовано відмовили в його задоволенні. Тому колегія суддів вважає за необхідне в цій частині судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в цій частині вирішення позову, оскільки зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, вже були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині

або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права

або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення судів попередніх інстанцій змінює виключно в частині їх правового обґрунтування, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна, про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту

у відсотковому значенні 0,2 % від суми виданого кредиту та винагороди

за проведення додаткового моніторингу змінити в частині їх правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун