Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

заявниці ОСОБА_1 ,

представник заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області заяву ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в особі Слов`янського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду звернулась ОСОБА_1 , із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Дана заява мотивована тим, що заявник бажає набути громадянство України, у зв`язку з чим зверталась з відповідною заявою до Слов`янського МВ ГУДМС України в Донецькій області, де їй роз`яснено вимоги законодавства України. Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням у заявниці виникла необхідність у встановленні в судовому порядку факту постійного проживання одного з її батьків до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України.

Зазначали, що її батьком є ОСОБА_3 , який з 20 квітня 1988 року до 24 серпня 1991 року постійно проживав на території, яка стала територією України та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлення факту постійного проживання на території України в вищевказаний період часу можливо виключно у судовому порядку, а рішення суду буде документом, який підтвердить факт постійного проживання батька заявниці на території України до 24 серпня 1991 року .

Тому просить встановити факт постійного проживання на території України з 20 квітня 1988 року до 24 серпня 1991 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні заявниця заявлені нею вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі та пояснила, що на даний час вона бажає отримати посвідку на постійне проживання, оскільки її батько ОСОБА_3 в період з 1988 року по 1991 рік проживав на території теперішньої України, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , а також в подальшому приїздив та неофіційно працював за місцем реєстрації.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення заяви ОСОБА_1 посилаючись на наступні обставини. В якості письмових доказів заявником надано копію домової книги, однак цей документ вівся та зберігався власником приватної житлової будівлі та відповідальність щодо внесення до нього відповідних відомостей була цілком на цьому власнику. Натепер ведення домової книги нормативними документами, які регламентую порядок реєстрації фізичних осіб не передбачено. Таким чином, надана в якості письмових доказів копія домової книги може підтверджувати факт проживання фізичної особи за певною адресою та у певний період виключено у поєднанні її з відомостями, які є у розпорядженні органів реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб. Інших письмових доказів, які підтверджували факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_3 , заявником до суду надано не було.

Свідчення осіб, зазначених в заяві мають юридичну силу виключено, якщо вони будуть опитані в якості свідків при розгляді справи судом, за обов`язковою умовою документального підтвердження свого проживання на території України в період, що встановлюється та знайомство щ особою, щодо якої встановлюється відповідний факт.

Просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Вислухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, показання свідків, дослідивши додані до заяви докази, суд доходить до висновку про необхідність задоволення заяви, виходячи з наступного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , перекладеного з вірменської мови на українську мову перекладачем ОСОБА_4 та засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємельяновою І.Г., дане свідоцтво видане 03 серпня 1982 року Відділом РАЦС Орджонікідзевського району м. Єреван про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Єреван Вірменської РСР народилась заявник ОСОБА_1 та її батьками є: мати ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_3

Метою встановлення факту постійного проживання на території України з 20 квітня 1988 року до 24 серпня 1991 року , заявницею визначено набуття громадянства України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України».

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства в Україні є Державна міграційна служба України.

Відповідно до пункту 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

В розумінні статті 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є, зокрема, всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

У пункті 44 наведеного Порядку закріплено, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Разом з тим, стаття 1 Закону України «Про громадянство України» чітко визначає, що безперервним проживанням на території України - є проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

В силу ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 833, виданої 03 березня 2020 року Комунальним підприємством Костянтинівської міської ради «Служба єдиного замовника», заявниця ОСОБА_1 була зареєстрована разом зі своїм батьком - ОСОБА_3 з 20 квітня 1988 року за адресою: АДРЕСА_1 , та були разом зняті за вказаною адресою - 21 серпня 1991 року. Зазначені у Довідці обставини також підтверджуються копією Домової книги.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердили факт проживання ОСОБА_3 в період з 20 квітня 1988 року до 24 серпня 1991 року , за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, надані заявницею письмові докази - Довідку про склад сім`ї № 833 від 03 березня 2020 року та копію Домової книги, суд визнає належним і допустимим, а показання свідків не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, об`єктивності та достовірності.

Отже, оскільки вказані докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявниці на території України.

Приймаючи до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявниці юридичне значення та необхідне їй для отримання громадянства України, враховуючи наявність доказів на підтвердження постійного проживання ОСОБА_1 з її батьком ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991, суд приходить до висновку, що дана заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», статтями 1, 3, 8 Закону України «Про громадянство України», статтями 4, 11, 12, 13, 258-259, 293, 305-309, 315, Цивільного процесуального кодексу України, , суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в особі Слов`янського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Республіки Арменія, на території України з 20 квітня 1988 року до 24 серпня 1991 року .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. На підставі п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко