Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 626/2734/18

провадження № 61-2047св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року у складі судді Гусара П. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» (далі - ПАОП «Промінь»), у якому просив визнати недійсним договір оренди від 01 листопада 2006 року № 580 належної йому на праві приватної власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,24 га, кадастровий номер :13:000:0102, укладений між ним і ПАОП «Промінь», а також скасувати запис про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на цю земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що у власності ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 5,24 га, кадастровий номер :13:000:0102, що належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 27 лютого 2001 року, серія ІІ-ХР № 059791.

01 листопада 2006 року сторони уклали договір оренди землі строком на 12 років. Після закінчення строку договору, на який він був укладений, ОСОБА_1 направив до ПАОП «Промінь» лист про повернення йому земельної ділянки, так як він не мав наміру продовжувати договір оренди. Позивач звернувся до Красноградського відділу Держгеокадастру та отримав витяг, у якому зазначено, що вищевказаний договір оренди укладений строком на 25 років. Однак він підписував лише договір на 12 років, повноважень на підписання договору оренди строком на 25 років нікому не надавав. Про умову договору оренди землі від 01 листопада 2006 року № 580, за якою строк оренди становить 25 років, ОСОБА_1 дізнався лише при вирішенні питання про повернення земельної ділянки з оренди, після свого звернення до Реєстру прав на нерухоме майно. За таких обставин він просив визнати договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580 недійсним.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі недійсним задоволено. Визнано недійсним договір оренди від 01 листопада 2006 року № 580 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,24 га, кадастровий номер :13:000:0102, укладений між ОСОБА_1 і ПАОП «Промінь, який зареєстрований 23 березня 2007 року за № 78 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач спірний договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580 на строк оренди 25 років не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, і відповідно не було його вільного волевиявлення на укладення цього договору, наявні всі підстави для визнання цього договору оренди земельної ділянки недійсним. Водночас суд першої інстанції зазначив, що рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав, отже, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь на належну позивачу земельну ділянку.

Щодо позовної давності щодо заявлених ОСОБА_1 вимог, то суд першої інстанції вказав, що непідписання позивачем договору оренди земельної ділянки позбавило його можливості дізнатися про порушення свого права на земельну ділянку, оскільки перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з часу укладення договору оренди чи отримання орендної плати, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила, бо саме по собі отримання плати не є свідченням обізнаності позивача з порушенням його права. Зміст правочину становлять права та обов`язки, а оскільки особа договір не підписувала і, відповідно, не знала про такі права і обов`язки за договором, то позовну давність слід рахувати з моменту, коли особа довідалася про порушення свого права, а саме у грудні 2018 року, коли позивач отримав інформацію з Державного земельного кадастру та звернувся із заявами до ПАОП «Промінь».

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАОП «Промінь» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки зі строком дії 25 років підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, який нічим не спростований, тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доведеним є факт того, що позивач не підписував договір оренди землі від 01 листопада 2006 року № 580 строком на 25 років.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2020 року ПАОП «Промінь» засобами поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що:

- підпис на позовній заяві повністю відрізняється від підписів, які надані для дослідження експерту;

- позивач, стверджуючи, що підписував договір оренди лише на 12 років, примірник такого договору до суду не надав, у відповідача він також відсутній;

- судами не взято до уваги, що позивач з 2006 року отримує орендну плату та з 2013 року підписував додаткові угоди до договору № 580 щодо підвищення орендної плати, погодження з іншими умовами договору, зокрема і строком на 25 років, але не вчиняв ніяких дій до грудня 2018 року;

- якщо ОСОБА_1 підписував договір строком на 12 років, то всупереч пункту 14.5 договору (згідно з яким у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах) до відповідача такого заперечення не надходило (заперечення позивача відповідно до квитанцій про відправлення надійшли після закінчення місячного терміну);

- у справі необхідно застосувати доктрину venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), оскільки поведінка позивача, який з 2006 року (початку отримання орендної плати та підписання інших документів) погоджувався із умовами договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580, ніяких дій щодо невизнання договору не вчиняв, а згодом, 29 грудня 2018 року, подав позов про визнання договору оренди недійсним, суперечить його попередній поведінці (отриманню плати, підписанню додаткових угод до договору № 580) і є недобросовісною;

- позивачем пропущено позовну давність, оскільки вона розпочалась з 2007 року, з моменту, коли позивач почав отримувати орендну плату за договором № 580 та підписувати додаткові угоди до нього з 2013 року, тобто задовго до звернення позивача до суду (що співпадає із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц та від 13 лютого 2020 року у справі № 626/2491/18).

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ПАОП «Промінь», у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ПАОП «Промінь» передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 626/2734/18 із Красноградського районного суду Харківської області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2020 року матеріали справи № 626/2734/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАОП «Промінь», поданої у січні 2020 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиноюдругою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю від 27 лютого 2001 року ІІ-ХР № 059791 ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 5,24 га, кадастровий номер № :13:000:0102.

З копії договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580 вбачається, що між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 25 років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований 23 березня 2007 року за № 78 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

Відповідно до копії заяви від 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 звертався з проханням до ПАОП «Промінь» повернути йому земельну ділянку після закінчення строку дії договору в 2018 році.

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 надіслав до ПАОП «Промінь» заяву про надання йому оригіналу договору оренди землі, оскільки за його поясненням він не підписував договір оренди строком на 25 років і нікого на його підписання не уповноважував.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 16 травня 2019 року № 5370 року підпис від імені ОСОБА_1 в примірнику № 1 договору оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 , укладеному між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь», зареєстрованому у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23 березня 2007 року за № 78, розташований на зворотному боці третього аркуша документа, у графі «Орендодавець ОСОБА_1 », додатках до договору примірника № 1 акта передачі-прийому земельних ділянок від 24 березня 2007 року в графі «Земельну ділянку передав ОСОБА_1 , в рядку «підпис», примірника № 1 акта визначення меж земельної ділянки в натурі в графі «Орендодавець ОСОБА_1 », примірника № 1 додатка № 5 до договору в графі «Орендодавець ОСОБА_1 » та примірника № 2 договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580 та його додатках виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до письмового пояснення позивача від 21 серпня 2019 року він підтвердив, що спірний договір не підписував.

Матеріали справи містять заяву ПАОП «Промінь», надану до суду першої інстанції, про застосування позовної давності до вимог позивача.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо суті спору

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Верховний Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Судами попередніх інстанцій не враховано, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Висновком експерта підтверджено, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580, отже, цей договір є нікчемним в силу приписів (на підставі) закону.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням суду, а відповідно до закону, і він є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 207, частини другої статті 215 ЦК України та статей 14, 15 Закону України «Про оренду землі». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, прийняв необґрунтоване рішення про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним спірного договору оренди земельної ділянки, що є нікчемним, що у свою чергу є підставою для їх скасування у відповідній частині та прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги з підстав безпідставності та обрання неефективного способу захисту (правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним).

Окрім цього, позивачем заявлено позовну вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на належну ОСОБА_1 земельну ділянку відповідно до договору від 01 листопада 2006 року № 580, з приводу якої колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року № 134/2003 «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру.

На виконання цього Указу Президента України Державним комітетом України по земельних ресурсах виданий наказ від 02 липня 2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель».

Згідно з пунктом 4 цього Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації.

Функції з реєстрації, зокрема, договорів оренди землі були покладені на реєстраторів Державного реєстру земель - структурні підрозділи державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

Зазначені структурні підрозділи Центру державного земельного кадастру здійснювали видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, реєстрацію договорів оренди (суборенди), а також вели Книгу реєстрації договорів оренди землі.

Згідно з відміткою на договорі оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 580 він був зареєстрований у Красноградському районному відділі регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23 березня 2007 року за № 78.

Матеріали справи містять підтвердження реєстрації права оренди землі за ПАОП «Промінь», про що свідчить Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27 грудня 2018 року (а. с. 84-85), з одночасним зазначенням про відсутність інформації у відповідних полях «дата державної реєстрації права», «номер запису про право», «орган, що здійснив державну реєстрацію права» (в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Запис про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» в Державному реєстрі земель чи Державному земельному кадастрі (на момент подачі позову та розгляду справи судами попередніх інстанцій) на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 , порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, площею 5,24 га, кадастровий номер № :13:000:0102, яка розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області.

Отже, реєстрація права оренди землі ПАОП «Промінь» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_1 фактично не підписував, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону, підстав для внесення відповідних відомостей у реєстратора не було.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За такої умови, з урахуванням того, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ПАОП «Промінь» за договором оренди від 01 листопада 2006 року № 580 є ефективним способом захисту порушених прав позивача, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення таких прав.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) вказано, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

Для відновлення прав ОСОБА_1 як власника земельної ділянки необхідним є повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли земельна ділянка була вільна від такого виду речового права як право оренди землі та позивач мав вільно нею розпоряджатися.

На підставі викладеного, Верховний Суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, позовну вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на належну ОСОБА_1 земельну ділянку відповідно до договору від 01 листопада 2006 року № 580.

Аналогічних висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 502/1817/15-ц (провадження № 61-9595св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 380/1405/17 (провадження № 61-34св20) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 543/721/19 (провадження № 61-7348св20).

Доводи касаційної скарги про те, що поведінка позивача щодо отримання орендної плати свідчить про прийняття ним умов спірного договору, підлягають відхиленню, оскільки факт підписання позивачем договору оренди спростовано висновком судово-почеркознавчої експертизи, а отримання плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчить про дійсність укладеного з порушенням вимог закону правочину та не підтверджує волевиявлення орендодавця на укладання договору оренди строком на 25 років. Окрім цього, відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання позивачем орендної плати за період після спливу 12 років з дня підписання спірного договору оренди.

При цьому позивач не заперечував, що йому у період з 2006 по 2018 рік було відомо про перебування земельної ділянки в оренді у ПАОП «Промінь», однак він вважав, що це відбувається на підставі укладеного ним договору оренди строком на 12 років. У грудні 2018 року він повідомив орендаря про небажання продовжувати договір оренди після чого дізнався про наявність нібито підписаного ним договору оренди строком на 25 років.

Із зазначених підстав суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності, адже, як свідчать матеріали справи, про реєстрацію договору оренди земельної ділянки зі строком на 25 років позивач дізнався у 2018 році, у грудні цього ж року звернувся до суду із позовом. Початок перебігу позовної давності обчислюється в цьому випадку не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Відхиляються посилання заявника і на позицію Верховного Суду у справі від 16 січня 2018 року № 397/1402/15-ц (провадження № 61-378св18), оскільки обставини у ній відрізняються від обставин цієї справи, що переглядається в касаційному порядку.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 626/2491/18 (провадження № 61-21626св19) апеляційна та касаційна скарги ПАОП «Промінь» були відхилені судами, а тому не можуть підтверджувати позицію відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що при підписанні додаткових угод до договору оренди щодо підвищення орендної плати позивач підтверджував і інші умови договору, в тому числі і щодо строку його укладення на 25 років, нікчемність договору не спростовують, оскільки у додаткових угодах не зазначено строк дії самого договору оренди.

Аргументи заявника про порушення ОСОБА_1 умов договору, а саме пункту 14.5 договору оренди земельної ділянки щодо його автоматичної пролонгації за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, не є спроможними, оскільки положення пункту 14.5 договору оренди землі від 01 листопада 2006 року № 580 не містять такого припису.

Цивільний процесуальний закон вимагає, щоб рішення суду було законним і обґрунтованим, але зазначеним вимогам судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але судами допущено неправильне застосування норм матеріального права (зокрема частини другої статті 207, частини другої статті 215 ЦК України та статей 14, 15 Закону України «Про оренду землі»), тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS V. UKRAINE», заява № 4909/04).

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позову (однієї позовної вимоги немайнового характеру), з ПАОП «Промінь» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 704,80 грн судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та 5 024,00 грн витрат за проведення експертизи (50 % від суми вартості експертизи у розмірі 10 048,00 грн), разом - 5 728,80 грн.

Водночас з ОСОБА_1 на користь ПАОП «Промінь» підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 056,00 грн та судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 1 408,00 грн, разом - 2 464,00 грн.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача 3 264,80 грн (5 728,80 - 2 464,00 грн) судового збору на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку задовольнити частково.

Скасувати запис про державну реєстрацію права оренди Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,24 га, кадастровий номер :13:000:0102, що належить ОСОБА_1 згідно з державним актом на землю від 27 лютого 2001 року, серія ІІ-ХР № 059791, відповідно до договору оренди від 01 листопада 2006 року № 580.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на користь ОСОБА_1 3 264,80 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко