ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1134/19

Головуючий у першій інстанції Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1049/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення м. Носівка,

дата складання судом першої інстанції повного тексту заочного рішення 19.03.2020,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 29.11.2012 в розмірі 55256,95 грн та 1921грн судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 29.11.2012 між сторонами було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, викладеними на банківському сайті, складає між нею та банком договір. Відповідачка належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим, станом на 31.05.2019 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 55256,95 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 1999,92 грн, заборгованості по процентами за користування кредитом 46099,56 грн, заборгованості за пенею та комісією 4050,00 грн, а також штрафи: фіксована частина - 500,00 грн, процентна складова 2607,47 грн.

Заочним рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2012 в розмірі 1999 грн 92 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 69 грн 16 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права. Скаржник наполягає на тому, що жодними нормами матеріального права не позбавлено права банку на отримання процентів, як це визначено ст. 1048,1054 ЦК України та ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». На думку Банку, районний суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору, а також наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Також скаржник просить врахувати висновки, викладені в постановах Верховного Суду: від 10.04.2019 у справі №356/1635/16, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16, від 17.04.2019 у справі №666/388/16, від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 1999,92 грн заборгованості за кредитом не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Судове рішення в частині, що оскаржується, вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам, пені та штрафам, суд першої виходив з того, що витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.11.2012 шляхом підписання заяви, а отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення умов договору у виді сплати пені та штрафів.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2012 між сторонами укладений договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8).

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодилася із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що вона ознайомлена і згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді.

Згідно із розрахунком, наданим банком до позовної заяви, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 31.05.2019 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 55256,95 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 1999,92 грн, заборгованості по процентами за користування кредитом 46099,56 грн, заборгованості за пенею та комісією 4050,00 грн, а також штрафи: фіксована частина - 500,00 грн, процентна складова 2607,47 грн (а.с.6-7).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом та договірні.

За змістом положень статей 526, 530,599,610 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як зазначено вище, відповідачка належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, термін якого визначений терміном дії кредитної картки - до червня 2018 року.

У заяві позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору погодження сторонами виду кредитної карти, суми кредитного ліміту, умов відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Проте, з руху коштів по особовому рахунку (а.с.6) вбачається, що відповідачка частково вносила платежі на повернення отриманих у банку коштів. З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виникнення у відповідачки зобов`язання повернути отримані у позивача кошти. Частково виконаний договір не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами, за пеню та комісією і штрафи. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.11.2012, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де визначені умови щодо кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, чи взагалі отримувала ОСОБА_1 саме кредитну карту «Універсальна», який її вид «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD». Подана позивачем як доказ Анкета-заява від 29.11.2012 не містить відповідної відмітки щодо погодження виду банківської картки, яку бажала отримати клієнт ОСОБА_1 .

Крім того, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання ОСОБА_1 заяви від 29.11.2012 взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Додана до апеляційної скарги фотокопія умов кредитування за карткою «Універсальна» без зазначення прізвища позичальника, датована 07.10.2008, тобто складена до заповнення відповідачкою заяви від 29.11.2012.

В оцінці доводів позивача про те, що саме заява позичальника разом з цими Умовами та Правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дотримався правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, ухваленого у аналогічних правовідносинах, зміст якої зводиться до того, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Факт користування ОСОБА_1 кредитною карткою та часткове погашення коштів не свідчить про достеменну обізнаність відповідачки, як це передбачено вимогами законодавства, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків тощо. Отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення зобов`язання, яке витікає з кредитного договору б/н від 29.11.2012, як на цьому наполягає позивач, звертаючись до суду, а має іншу правову природу.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.03.2019 у справі № 751/861/17-ц.

Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Твердження скаржника про необхідність врахування судом правових висновків Верховного Суду викладених в постановах від 10.04.2019 у справі №356/1635/16, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16, від 17.04.2019 у справі №666/388/16, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані постанови прийняті до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди мають враховувати саме останню позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, у задоволенні вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 процентів в сумі 46099,56 грн, пені в сумі 4050,00 грн та штрафів на загальну суму 3107,47 грн судом першої інстанції відмовлено обґрунтовано.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заочне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 28.08.2020