справа № 752/673/19 головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
провадження № 22-ц/824/9530/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина, що пов`язані з його навчанням на підготовчих заняттях та курсах, в розмірі 50% понесених раніше витрат, а саме: 9 731 гривня та 6 400 гривень, що разом складає 16 131 гривня. Вимоги обґрунтовані тим, що з 18 листопада 2000 року по 05 жовтня 2012 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Неповнолітня дитина проживає з матір`ю та повністю перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що відповідач не несе будь-яких додаткових витрат, пов`язаних з навчанням дитини, розвитком її здібностей.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на утримання сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язані з оплатою вартості його навчання, в розмірі 16 131 гривня.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що справу розглянуто за відсутності відповідача, якого не повідомлено належним чином про дату, час і місце судового засідання. Позивачем подано до одного суду два позови до відповідача з тим самим предметом та з однакових підстав. Судом не дотримано вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України та ч. 2, 4 ст. 277 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа, відповідно до п. 1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 листопада 2000 року сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 918.

05 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано, про що складено актовий запис №241.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час розгляду судом справи син проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, посилався на наявність достатніх доказів наданих позивачем для стягнення з відповідача 50% понесених і документально підтверджених додаткових витрат на утримання сина, пов`язаних з оплатою вартості навчання (навчання на підготовчих заняттях та курсах) - в розмірі 16 131 гривня і вважав позовні вимоги обґрунтованими та доведеними.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неповідомлення відповідача про розгляд справи, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Крім того, згідно положень статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст.130 ЦПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявний конверт адресований відповідачу з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.41).

Проте, згідно постанови Верховного Суду України від 27.03.2019 року у справі № 201/6092/17 у пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Отже, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача належним чином про розгляд справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме, розглянуто справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем понесено додаткові витрати на розвиток здібностей дитини у розмірі 32 262 грн., що складається з 12 800 грн. оплати за навчання на першому курсі факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету ім. Т.Шевченка; 11 200 грн. - оплата за навчання на підготовчому відділенні Київського національного університету ім. Т.Шевченка; 7 998 грн. - за навчання на Перших іноземних курсах; 265 грн. - оплата за пробне ЗНО з української мови та літератури, математики. Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи (22-23, 27-31, 36).

Враховуючи викладене, додаткові витрати понесені позивачем на навчання сина, ОСОБА_6 , колегія суддів, вважає доведеними.

Позивач просила стягнути з відповідача 50 % додаткових витрати на навчання неповнолітнього сина та розвиток його здібностей, що є предметом розгляду у даній справі.

Отже, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 199 СК України, що передбачає утримання дитини, яка продовжує навчання та є предметом розгляду іншої справи.

Позивач у даній справі не просила стягнути матеріальну допомогу у зв`язку з навчанням до досягнення сином двадцяти трьох років, а, також, не ставила питання про стягнення додаткових витрат на повнолітнього сина, відтак вказані апелянтом норми матеріального права не можуть бути застосовані у вказаному випадку.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності доходів, оскільки надана ним довідка (а.с.129), навпаки свідчить про наявність у нього певних доходів, а тому, не свідчить про скрутне матеріальне становище та неможливість батька нести вказані додаткові витрати. При цьому, апелянтом не додано жодних доказів про те, що він не має інших джерел існування, оскільки з довідки МСЕК вбачається що він є працездатною особою з певними обмеженнями, не має грошових коштів на рахунках або іншого рухомого чи нерухомого майна.

Посилання на нераціональне витрачання коштів позивачкою та відсутність необхідності у вказаних додаткових витратах є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону та є власними судженнями відповідача, а тому не можуть бути підставами для відмови у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, що підтверджують понесені нею додаткові витрати на навчання сина за період до досягнення ним повноліття, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини щодо отримання відповідної освіти).

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню як додаткові витрати, колегія суддів враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

В статті 141 СК України закріплено принцип рівності батьків у правах та обов`язках щодо дитини.

Наявність на утриманні інших неповнолітніх дітей та розмір отриманих доходів не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України.

Колегія суддів вважає, що у даній справі відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина та компенсації вже понесених додаткових витрат.

Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про необхідність відступити від принципу рівності батьків у обов`язку щодо утримання дитини і покласти тягар обов`язку щодо додаткових витрат на утримання сина лише на матір, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Позовні вимоги задоволено, позивач звільнена від сплати судового збору, тому, вказаний судовий збір підлягає стягненню в дохід держави з відповідача.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн. (а.с. 117, 146). Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, позивач звільнена від сплати судового збору, тому виходячи із принципу співмірності та пропорційності, судовий збір у розмірі 50%, що складає 576,30 грн., підлягає стягненню на користь відповідача за рахунок держави.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 192,10 грн..

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) додаткові витрати на утримання сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язані з оплатою вартості його навчання, в розмірі 16 131 гривня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 192,10 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А.Нежура