ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/1196/19

Головуючий у першій інстанції - Луговець О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/776/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарями: Шкарупою Ю.В., Зінковець О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року (ухвалене о 13:22, повний текст рішення складено 23 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та відповідача з грудня 2008 року по вересень 2018 року;

2) поділити спільне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1997 по 06.08.2008. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя та їх спільними зусиллями було добудовано та здано в експлуатацію житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент укладення шлюбу був об`єктом незавершеного будівництва непридатним для проживання. У 2004 році позивачкою було виготовлено правовстановлюючі документи на житловий будинок, у яких титульним власником спірного житлового будинку вказано ОСОБА_2 , після чого подружжя разом з донькою зареєструвались у будинку. Ремонтні роботи та добудову будинку подружжям було продовжено, були здійснені спеціальні газові роботи, зроблено водяне опалення, тощо.

Після розірвання шлюбу позивачка з донькою переїхали на інше місце проживання. Однак через 3-4 місяці сторони знову стали проживати однією родиною без реєстрації шлюбу. У 2010 році позивачка поновила реєстрацію свого місця проживання в спірному будинку та залишається зареєстрованою в ньому по сьогоднішній день. До осені 2018 року сторони спільно проживали, мали взаємні права та обов`язки, спільний побут та спільний бюджет.

Встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 у період з грудня 2008 року по вересень 2018 року позивачці необхідно з метою поділу спільно набутого майна, а саме житлового будинку вартість якого на сьогоднішній день складає 335 045 грн.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що право власності на спірний будинок було набуто у період шлюбу, однак його вартість стала 335 045 грн, у тому числі і за рахунок ремонтних робіт, які були виконані після розірвання шлюбу спільними зусиллями, працею та за спільні кошти, а тому у даному випадку є необхідним встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Заявниця вказує, що відповідач ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів, які б спростували позицію позивачки щодо презумпції права спільної сумісної власності подружжя, та беззаперечно підтвердили, що спірний будинок є особистим майном відповідача.

Зазначає, що показання свідків ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) про об`єм виконаних будівельних робіт у спірному житловому будинку (фасад будинку, штукатурка, кладка кахлю, клейка шпалер, виготовлення паркану, роботи по водопостачанню та газопостачанню) доводять, що джерелом набуття спірного будинку були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне, обґрунтоване та справедливе, посилаючись на те, що будинок був побудований за його особисті кошті, до реєстрації шлюбу з позивачкою, а тому не був і не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Позивачка не брала участі у будівництві будинку ні своїми коштами, ні працею, ні якимось іншим чином.

Вказує, що судовим рішенням від 24.10.2007 про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони тривалий час спільно не проживають. Шлюбні відносини між сторонами були припинені ще з 2001 року, а тому вказані в позові обставини про те, що в 2001 - 2007 роках ними разом виконувались роботи по будинку та були оформлені документи не відповідають дійсності.

Відповідач наголошує, що будівництво будинку було розпочато в 1983 році, а сараю і погребу у 1980 році, коли позивачка була малолітньою дитиною. 04.09.1985 Борзнянська ремонтно-будівельна дільниця виконала роботи по побудові стін будинку, а в подальшому побудувала стелю, дах і підлогу. В будинку він проживав сам до реєстрації шлюбу і продовжував проживати в ньому сам до лютого 2004 року. Позивачка стала проживати у будинку з лютого 2004 року і сам факт реєстрації та проживання у ньому не дають їй права на майно.

Пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виконання ними певних оздоблювальних та ремонтних робіт 10-12 років тому, тобто після розірвання шлюбу між сторонами, не можуть бути підставою для визнання за позивачкою права на частину будинку.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лук`яненко Р.В., які просили задовольнити апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Биковця В.В., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи № 3678 на домоволодіння АДРЕСА_1 , перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з грудня 2008 року по вересень 2018 року, суд першої інстанції, виходив з того, що мета юридичного факту, який просить встановити позивачка, не має ніякого правового значення, оскільки не спрямована на виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян, в зв`язку з чим не породжує юридичних наслідків.

Вирішуючи вимоги позивачки про поділ майна, районний суд виходив з того, що останньою всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин прийняття нею грошової чи трудової участі (внесення вкладу) у зведенні спірного будинку в період шлюбу, щоб він міг належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Натомість, відповідачем презумпція права спільної сумісної власності подружжя спростована дослідженими в судовому засіданні доказами.

З висновком районного суду про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з грудня 2008 року по вересень 2018 року погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Однак апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками районного суду при вирішенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, зважаючи на те, що вони не відповідають обставинам справи.

Судом у справі встановлено, що рішенням виконкому Борзнянської міської ради народних депутатів № 93 від 30.06.1983 було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці АДРЕСА_1 площею 600 кв.м відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 45), на виконання якого відповідачу видано дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с. 18).

05 липня 1983 року між виконкомом Борзнянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно (а.с. 14 - 17).

06 липня 1983 року архітектором техбюро при Борзнянському райвиконкомі складено акт про відвід в натурі земельної ділянки загальною площею 600 кв. м, розташованої в АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_2 (а.с. 47).

04.09.1985 підрядною організацією та ОСОБА_2 підписано акт на здачу виконаних робіт по будівництву стін будинку (а.с. 48).

04.12.1985 підрядною організацією та ОСОБА_2 підписано акт на здачу виконаних робіт по покрівлі будинку (а.с. 49).

21.11.1997 між сторонами було укладено шлюб (а.с. 12).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Згідно довідки КП «Борзна-Комунальник» № 33 від 12.03.2020 підключення до централізованого водопостачання за адресою АДРЕСА_1 здійснено згідно договору № 1-00000491 від 30.11.2002.

03.12.2003 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 виготовлено технічний паспорт (а.с. 33-35).

24.12.2003 складено акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника, за яким забудову садиби ОСОБА_2 , розташовану в АДРЕСА_1 прийнято до експлуатацїї з оцінкою (а.с. 19).

Рішенням виконкому Борзнянської міської Ради народних депутатів від 25.12.2003 № 94 вирішено затвердити акт здачі в експлуатацію індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з житловою площею 50,3 кв.м, корисною 94,4 кв.м та оформити право власності на домоволодіння згідно чинного законодавства (а.с. 46).

29.01.2004 виконавчим комітетом Борзнянської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та цієї ж дати проведено державну реєстрацію права власності (а.с. 25-26).

18.02.2004 ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_1 (позивачка), ОСОБА_9 (донька сторін) зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-31).

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.10.2007 розірвано шлюб між сторонами (а.с. 51). Розірвання шлюбу зареєстровано 06.08.2008, про що відділом РАЦС Борзнянського РУЮ у Чернігівській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 22).

24.06.2009 позивачка з донькою знялися з реєстрації за спірною адресою та повторно зареєструвалися 21.07.2010, де зареєстровані по теперішній час (а.с. 10 зворот, 29).

За висновком ПП «Бюро оцінки «Фенікс» ринкова вартість спірного будинку на 09.04.2019 становить 335 045 грн (а.с. 23).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначала, що на час укладення шлюбу (21.11.1997) за спірною адресою знаходився об`єкт незавершеного будівництва. Вказувала, що спільно сторонами в 1998 році побудовано ганок до будинку, у 1999 році - зроблений фасад будинку, поштукатурено кухонну кімнату та поклеєно в ній шпалери, обкладено грубу плиткою, у 2001 році - побудовано паркан, у 2002 році - проведено роботи по підведенню будинку до водопостачання, у 2003 році - виведено газовий стояк та отримано акт про прийом в експлуатацію житлового будинку, у 2005-2006 роках - проведено спеціальні газові роботи та газовою службою було здійснено підключення газової плити, у 2007 році - зроблено водяне опалення, для чого були придбані батареї, металопластикові труби, котел, у 2008 році - перероблено частину робіт по водяному опаленню, а також зроблені дитяча кімната та ремонтні роботи у спальній кімнаті, у 2010-2011 роках - у ванній кімнаті встановлено витяжку, унітаз, ванну, залито підлогу, зроблено каналізацію, розводку води, покладено плитку на підлогу та стіни, засипано підлогу в гостинній кімнаті та зроблено стяжку на підлозі, замінено міжкімнатні двері, зроблено відкоси на вікнах, реконструйовано веранду та зроблено її фасад, встановлено нові металопластикові вікна.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка пояснила, що готовність будинку на час одруження сторін складала 30%.

Відповідач у суді апеляційної інстанції наголошував, що будинок мав 100% готовності на 1997 рік, були вигнані стіни, дах.

Судом апеляційної інстанції сторонам було запропоновано вирішити питання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, однак сторони таким правом не скористались.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16).

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З урахуванням пояснень сторін, наданих ними доказів, показань свідків, апеляційним судом у справі встановлено, що спірне нерухоме майно створювалось як особисто відповідачем до укладення сторонами шлюбу, так і під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідачем наголошувалось, що будинок повністю побудований ще до реєстрації шлюбу. Позивачкою визнано, що готовність будинку на час одруження сторін складала 30%. Факт того, що будинок був недобудованим станом на 1997 рік підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які показали, що здійснювали ремонтні та оздоблювані роботи, добудову веранди більше 11-15 років потому. Свідок ОСОБА_3 , сусідка сторін, зазначила, що у будинку до 1997 року ніхто не проживав, готовою до проживання була лише одна кімната, сторонами після одруження були проведені ремонтні роботи в інших приміщеннях будинку, прибудовано веранду, проведено газ, водопостачання. Знаходження будинку в недобудованому стані на час укладення сторонами шлюбу також підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 .

Акт на здачу виконаних підрядною організацією робіт по будівництву стін будинку та акт на здачу виконаних підрядною організацією робіт по покрівлі будинку від 04.09.1985, на які посилається суд та відповідач, не є беззаперечними доказами того, що спірний будинок був повністю збудований станом на 1997 рік.

Апеляційний суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_11 про те, що ним було розпочато будівництво спірного господарства, оскільки дозвільні документи на будівництво спірного будинку надані саме на ім`я відповідача у 1983 році.

Зважаючи на відсутність з боку сторін клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, визнання позивачкою того факту, що на час укладення шлюбу готовність будинку становила 30%, апеляційний суд вважає за можливе визнати, що частка відповідача у будинку становить 3/10, а 7/10 частин будинку є результатом спільної праці подружжя.

Враховуючи, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 є 7/10 частин спірного будинку, виходячи із засад рівності часток, за кожним із подружжя має бути визнано право власності на 7/20 частин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції при вирішенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя не відповідають обставинам справи, а тому рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/20 частин та за ОСОБА_2 права власності на 13/20 частин (3/10 (особиста частка відповідача) + 7/20 (частка відповідача у спільному майні) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що право власності на спірний будинок було набуто у період шлюбу, однак його вартість стала 335 045 грн, у тому числі і за рахунок ремонтних робіт, які були виконані після розірвання шлюбу спільними зусиллями, працею та за спільні кошти, а тому у даному випадку є необхідним встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу з відповідачем з грудня 2008 року по вересень 2018 року, не заслуговують на увагу, оскільки районним судом вірно зазначено, що мета юридичного факту, який просить встановити позивачка, не має ніякого правового значення, так як не спрямована на виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав, в зв`язку з чим не породжує юридичних наслідків.

Відтак рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з грудня 2008 року по вересень 2018 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені частково, на 70% (7/20:1/2х100%), у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачкою витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та апеляційний розгляд справи (а.с. 1, 2, 132, 144), то відповідно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2931,70 грн (1 172,68 грн (1 675,25 грн х 70%)- за розгляд справи судом першої інстанції + 1 759,02 грн (2 512,88 грн х 70%) за апеляційний розгляд справи).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 13/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1382 (одну тисячу триста вісімдесят дві) грн 08 коп. у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Головуюча Судді