ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5946/20 Справа № 205/4253/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк", третя особа - Комунальне підприємство "Центр Державної Реєстрації", про визнання незаконною державну реєстрацію права власності, скасування рішення державного реєстратора, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ПУМБ», третя особа - Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації», в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати незаконною державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Чернецького Михайла Андрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35867571 від 26 червня 2017 року щодо державної реєстрації права власності ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» на вказану квартиру, обтяження іпотекою вказаної квартири, номер запису 21108340 від 28 листопада 2007 року та обтяження її арештами, номери записів: 21108199 від 17 січня 2011 року і 21108083 від 25 лютого 2010 року, а також стягнути з відповідача судові витрат.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 28 листопада 2007 року між нею та ПАТ «ПУМБ» укладено кредитний договір №5886520, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу кредит в розмірі 77 000,00 доларів США з виплатою процентів за користування кредитом за процентною ставкою 10,99 %. Також, 28 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань позивач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

05 жовтня 2010 року приватним нотаріусом ДМНО Римською А. В. було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером №2262, яким запропоновано звернути стягнення на вказане житло, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 26 червня 2017 року державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Чернецький М.А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35867571 від 26 червня 2017 року та змінив власника вказаного нерухомого майна з ОСОБА_1 на ПАТ ««Перший Український Міжнародний банк».

Державну реєстрацію права власності та рішення державного реєстратора позивач вважає незаконною, оскільки банком вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, а тому звернення іпотекодержателя до державного реєстратора суперечать частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач, звернувшись до державного реєстратора, не повідомив останнього про існування виконавчого напису нотаріуса, та подав договір іпотеки за відсутністю виконавчого напису нотаріуса, який на час звернення іпотекодержателем до державного реєстратора не визнаний таким що не підлягає виконанню.

Крім того, іпотекодержатель (банк), який набув право власності на підставі рішення державного реєстратора адміністративний збір не сплатив. Спірна квартира передана в іпотеку в рахунок забезпечення кредитів в іноземній валюті та використовується як місце її постійного проживання. З урахуванням наявності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації прав та зміні власника вказаного нерухомого майна, тобто в позасудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки.

У матеріалах реєстраційної справи відсутня оцінка предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка б відповідала дійсній вартості квартири, тому дії державного реєстратора суперечать частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, на момент реєстрації права власності за ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки сума заборгованості за основним зобов`язанням не була безспірною, жодним рішенням суду її не було встановлено, іпотекодавцем оскаржується сума боргу за кредитним договором, у судових інстанціях на розгляді перебувають справи. Банк не надав державному реєстратору документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. Іпотекодавцем не було отримано письмову вимогу про усунення порушень, що суперечить частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 24 квітня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ».

Скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Чернецького М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 35867571 від 26 червня 2017 року щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк».

Рішення суду мотивовано тим, що державна реєстрація за ПАТ «ПУМБ» права власності на предмет іпотеки за неподання для цього передбачених пунктом 61 Порядку документів проведена державним реєстратором без дотримання положень статей 18 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому рішення державного реєстратора від 26 червня 2017 року № 35867571 про реєстрацію права власності є незаконним. Спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що дає підстави для висновку про неможливість звернення стягнення шляхом відчуження квартири, незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення, оскільки ОСОБА_1 , як власник, не надавала своєї згоди на те.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПУМБ» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №5886520, згідно умов якого банк зобов`язувався видати позичальнику кредит в сумі 77 000,00 доларів США на строк до 28 листопада 2027 року з цільовим призначенням кредиту для придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_3 .

Для забезпечення виконання умов зазначеного вище кредитного договору, 28 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №5888466, згідно умов якого позивач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_2 , що посвідчений 28 листопада 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О. за реєстровим № 535.

05 жовтня 2010 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською Анастасією Вікторівною було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстровий номер 2262.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2012 року, у цивільній справі 2-509/11, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ» про визнання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 05 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В., таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними кредитного договору від 28 листопада 2007 року, договору іпотеки від 28 листопада 2007 року та договору поруки від 28 листопада 2007 року.

В подальшому, банк звернувся до державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Чернецького М. А. з метою задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Чернецьким М. А. 26 червня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ПАТ «ПУМБ».

Підставою виникнення права власності за вказаною вище реєстраційною дією вказано: договір іпотеки №5888466, серія та номер 540, виданий 28 листопада 2007 року; кредитний договір №5886520 від 28 листопада 2007 року; вимога, серія та номер 4415/33, видана 07 грудня 2015 року, видавник ПАТ «ПУМБ»; рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 07 грудня 2015 року, видавник: Укрпошта.

Крім того, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, оскільки цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна, згідно п. 1.2. кредитного договору № 5886520 від 28.11.2007 року, використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 та членів її родини, та використовує вказану адресу для листування. Загальна площа не перевищує 140 кв. метрів.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що державна реєстрація за ПАТ «ПУМБ» права власності на предмет іпотеки за неподання для цього передбачених пунктом 61 Порядку документів проведена державним реєстратором без дотримання положень статей 18 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому рішення державного реєстратора від 26 червня 2017 року № 35867571 про реєстрацію права власності є незаконним. Спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що дає підстави для висновку про неможливість звернення стягнення шляхом відчуження квартири, незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення, оскільки ОСОБА_1 , як власник, не надавала своєї згоди на те.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України Про іпотеку, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ст. 36 Закону України Про іпотеку закріплено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Приписи ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У відповідності до статті 4 вищевказаного договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель має право, у зв`язку з порушенням вимог кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що умовами договору передбачена можливість реєстрації права власності Іпотекодержателя шляхом позасудового стягнення не лише на підставі окремого договору, але й на підставі застереження, яке знаходиться в тексті основного іпотечного договору, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до умов ч. 3 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, у зв`язку з тим, що Банком вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, то його звернення до державного реєстратора суперечить вищезазначеним вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що Іпотечне застереження не є виконавчим документом, а рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності не є примусовою дією, а отже до вказаних правовідносин не можливо застосувати дію ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів не5 може прийняти до уваги, оскільки сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення Іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Оскільки матеріалами справи встанволено, що відповідачем не було надано будь-яких належних доказів, які б свідчили про надання ОСОБА_1 згоди на таке відчуження та неможливість застосування положень норм Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, судом першої інстанції вірно задоволено позов.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко