ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 646/3668/19

провадження № 22-ц/818/1826/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони (часники) справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - державний нотаріус Першої Харківської державної нотаріальної контори Цуканова Олена Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року в складі судді Шелест І.М.

УСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконною і скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

Позов мотивований тим, що постановою № 2008/02-31 від 25.05.2016 державний нотаріус Першої Харківської державної нотаріальної контори Цуканова О.В. відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вважає вищезазначену постанову незаконною і такою, що підлягає скасуванню. Оскільки державним нотаріусом не було здійснено вичерпних заходів для отримання необхідних документів, що привело до порушення прав спадкоємця і є підставою для скасування постанови № 2008/02-31 від 25.05.2016.

Її батько ОСОБА_3 народився у 1911 році у сел. Жихор, її мати ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у сел. Жихор. До 1918 року її батько проживав у домоволодінні, яке пізніше отримало адресу АДРЕСА_2 . Після одруження її батьки проживали за вказаною адресою до смерті, а саме батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Адреса домоволодіння змінювала назву таким чином: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 і на теперішній час має назву АДРЕСА_4 . До позовної заяви залучено технічний паспорт будинку літера А1 по АДРЕСА_2 , складений Харківським МБТІ 13.01.1957, в якому власником зазначено ОСОБА_3 (назву змінено на АДРЕСА_5 протоколом № 3 засідання виконавчого комітету Жихорської селищної ради депутатів трудящих Харківського району 18.02.1958 року). Наказом № 530 Президії Верховної Ради УРСР від 29.08.1963 сел. Жихор ввійшло до складу м. Харкова. За заявою батька ОСОБА_3 13.03.1965 представником Харківського міського бюро технічної інвентаризації було проведено обстеження домоволодіння за адресою АДРЕСА_6 ) у відповідності до Інструкції МЮ та МКХ УРСР від 23-25.11.1947 щодо встановлення належності домогосподарства його законним власникам, про що складено відповідний акт № 49 від 13.03.1965 у присутності свідків. Так, обстеження показало, що на момент складення акту до складу домоволодіння входив житловий будинок на дві кімнати з кухнею і незакінчене будування житлового будинку на земельній ділянці 2297 кв.м., яка належала її батькам до 1918 року. Начальником Харківського МБТІ Ракецьким 17.03.1965 направлено відповідний лист голові Виконкому Червонозаводської ради депутатів трудящих, яким підтверджено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 належало на праві особистої власності ОСОБА_3 та було побудоване до 1918 року, коли сел. Жихор входило до селищної межі. Під час війни будинок згорів і на цій земельній ділянці було побудоване новий будинок у 1947 році без дозволу виконкому. При цьому відмічено, що за вказаний будинок протягом17 років сумлінно сплачено всі податки та ведеться господарська турбота. Водночас на цій земельній ділянці розпочато будівництво жилого дома донькою ОСОБА_3 . Матеріали обстеження було направлено вказаним листом для подальшої реєстрайції. Рішенням Виконкому Червонозаводської районної ради депутатів трудящих за № 214/10 від 18.07.1967 вирішено узаконити самовільно збудований будинок літера Б1 по АДРЕСА_1 , з зобов`язанням звернення до МБТІ для надання свідоцтва про право особистої власності відповідно до встановлених долевих частин.

Вищезазначене доводить, що домоволодіння по АДРЕСА_1 на 18.07.1967 складалося з двох будинків літера А1 та літера Б1, які мали статус «законні».

Вважає необгрунтованим посилання нотаріуса на неможливість встановити місце відкриття спадщини і те, що такі документи витребує нотаріус виключно у спадкоємців. Так, 21.05.2019 за зверненням для отримання повторних свідоцтв про смерть батьків у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби ХМУЮ роз`яснено, що витяг з актового запису про смерть, а саме з позначенням місця смерті-адреса може бути видана виключно за запитом нотаріусу або суду, так як така інформація відноситься до службової. Аналогічні відмови отримані у КП ХМБТІ щодо проведення інвентаризації спадкового майна, оцінки майна, так як такі дії відбуваються за запитом нотаріуса з метою оформлення спадкових прав.

Ухвалою суду від 08.07.2019 провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачкою не доведено, що нотаріус при розгляді заяви ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину порушив вимоги закону та не здійснив відповідний запит для з`ясування складу спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить суд скасувати судове рішення та направити справу до продовження розгляду для продовження розгляду за правилами загального позовного провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки спір який виник між сторонами стосується спадкування. Вказане порушення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції не враховано, що у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських(реєстрових) книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських( реєстрових) книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Під час розгляду справи було надано документи підтверджуючи законність набуття права власності на спірний житловий будинок. Вважає необґрунтованим посилання нотаріуса на неможливість встановити місце відкриття спадщини і те, що такі документи витребує нотаріус виключно у спадкоємців.

У відзиві на апеляційну скаргу завідувач Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканова О.В. просить судове рішення залишити без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні за змістом доводам заперечень на позовну заяву.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч.2 ст.263 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження не дотримався вимог ч.4 ст.274 ЦПК України (а.с.41).

Відповідно до п.2 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, тобто вирішити спір щодо спадкування.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального законодавства є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, а саме не дотримання судом встановлених ЦПК умов для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як дочка померлої, 14 травня 1997 року звернулася до Першої Харківської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини на житловий будинок АДРЕСА_7 ).

Окрім ОСОБА_1 з заявами про прийняття спадщини звернулись інші діти спадкодавця - син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 ( а.с. 53,54).

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

З огляду на викладене спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 регулюються нормами ЦК УРСР.

Статтею 526 УК Української РСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями . Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2016 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернувся до Першої Харківської державної нотаріальної контори звернувся з питань отримання свідоцтва про право на спадщину.

В своїй заяві ОСОБА_6 зазначив, що спадкоємець не може надати документи підтверджуючі місця відкриття спадщини та надати до нотаріальної контори правовстановлюючий документи на спадкове майно, у зв`язку з чим просив роз яснити щодо можливості отримання свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, а в разі неможливості видачі такого свідоцтва просив винести постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право власності ( а.с. 58).

Судом досліджено копію спадкової справи № 236/97 відповідно до даних якої на запит державної нотаріальної контори від 07.08.2015 щодо реєстрації права власності до нотаріальної контори була надана довідка КП «ХМБТІ» від 13.08.2015 № 1301014, в якій зазначено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 , згідно матеріалів інвентаризаційних справ не зареєстровано (а.с. 52-66).

В матеріалах спадкової справи відсутні відомості щодо місця відкриття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 25.05.2016 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 .

При прийнятті рішення щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус керувався вимогами ст. 49, 68 ЗУ «Про нотаріат», пунктами 1.13, 1.14, 4.12, 4.14, 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого за № 282/20595 та затвердженого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.

Відповідно до пунктів 4.14, 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у редакції, чинній час вчинення нотаріальної дії, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Пунктами 1.13, 1.14 глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у редакції, чинній час вчинення нотаріальної дії, передбачено, що місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця, довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть. У разі відсутності у спадкоємців документів, що підтверджують місце відкриття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям їх право на звернення до суду із заявою про встановлення місця відкриття спадщини. У такому випадку місце відкриття спадщини підтверджується копією рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно пункту 4.12 глави 10 розділу ІІ Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Таким чином, нотаріус відповідно до частини четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» та у передбаченому Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України розглянула заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину та за результатами розгляду цієї заяви правомірно вчинила відповідну нотаріальну дію.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності порушень нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за наявністю у спадковій справі всіх необхідних документів та відомостей. Разом з тим, в заяві від 25 травня 2016 року представник позивача повідомив нотаріальну контору щодо відсутності у ОСОБА_1 документів підтверджуючих місця відкриття спадщини та правовстановлюючі документи на спірне майно.

Звертаючись до суду з позовом про скасування постанови державного нотаріуса, позивач посилається на наявність підстав для визнання права власності в порядку спадкування за законом. В якості обґрунтування позову надає відповідні документи підтверджуючі встановлення належності певного майна ОСОБА_3 , прийняття рішення щодо узаконення самовільно збудованого будинку літ. Б-1 громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , докази добровільного страхування будівлі ОСОБА_2 .

Разом з тим, зазначені докази не є підставою для скасування постанови державного нотаріуса, оскільки вони не були предметом розгляду нотаріуса та не надавались останній під час вчинення нотаріальної дії. Звертаючись до державного нотаріуса у травні 2016 року представник позивача повідомив нотаріусу про відсутність вказаних документів та не надавав їх нотаріусу для вирішення питання про видачу свідоцтва про право власності.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Принцип диспозитивності визначений в ст. 13 ЦПК України та передбачає право суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не вправі самостійно змінювати предмет позову (вимогу) , оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України).

Предметом розгляду по справі № 646/3668/19 є визнання незаконною та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а не визнання права власності в порядку спадкування за законом, стосовно чого позивач надає суду відповідні докази, але з відповідними вимогами до суду не звертається.

Відмова у задоволені позову по справу № 646/3668/19 не є перешкодою для звернення позивачки до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом з залученням до участі у справі інших спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про задоволення позовних вимог враховуючи предмет заявленого ОСОБА_1 позову.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування норм статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує особі право на справедливий суд, то пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях. Однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таке питання вирішується виключно з урахуванням сукупності обставин конкретної справи (рішення у справах «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року, «Красуля проти Росії» від 22 лютого 2007 року, «Ільяді проти Росії» від 05 травня 2011 року, «Трофимчук проти України» від 09 грудня 1994 року).

Таким чином, враховуючи, що під час ухвалення судового рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволені позову.

З огляду на висновки апеляційного суду про відмову у задоволені позову за наслідками розгляду апеляційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 382 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори Цуканової Олени Василівни про визнання незаконною і скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 серпня 2020 року.

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді : С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук