ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 645/2158/20

провадження № 22-ц/818/3525/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - Державний нотаріус Кременецької державної нотаріальної контори Тернопільської області Остапчук Віталій Петрович,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року в складі судді Горпинич О.В.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Тернопільської області (далі - державний нотаріус) Остапчука Віталія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс») та просили визнати недійсним і скасувати рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 .

В заяві про забезпечення позову позивачі просили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони ТОВ «Укрдебт Плюс» вчиняти будь - які дії щодо розпорядження та користування вказаним майном.

Заява мотивована тим, що власником спірної квартири на даний час є ТОВ «Укрдебт Плюс» і дана обставина може стати підставою для продажу їх житла без їх відома та всупереч Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". ТОВ «Укрдебт Плюс» у будь - який час може здійснити відчуження майна, що призведе до неможливості виконання рішення у справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачами не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду чи призведе до порушення прав позивачів.

12 травня 2020 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушенням норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу за заявою про забезпечення позову до суду першої інстанції на новий розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ТОВ «Укрдебт Плюс», як власник квартири, може розпорядитися нею у будь - який спосіб, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

07 липня 2020 року Пивоваров Володимир Іванович - представник ТОВ «Укрдебт Плюс» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм діючого законодавства, з урахуванням усіх обставин справи, а тому є законною і обґрунтованою, а скарга такою, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , державний нотаріус Остапчук В.П. ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним та скасування рішення державного нотаріуса Остапчука В.П. від 29 березня 2020 року № 51813510 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_2 за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Вимоги до ТОВ «Укрдебт Плюс» не пред`явлені.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 травня 2020 року № 208369890 вбачається, що 24 квітня 2020 року приватним нотаріусом ХМНО Одарченко М.С. посвідчено договір купівлі - продажу, відповідно до умов якого власником спірного житла стала ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 52061480).

В заяві про забезпечення позову позивачі просили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони ТОВ «Укрдебт Плюс» вчиняти будь - які дії щодо розпорядження та користування вказаним майном.

До заяви було долучено скріншоти оголошень з мережі інтернет, роздруковані 15 квітня 2020 року з яких вбачається, що на продаж виставлено двокімнатну квартиру по АДРЕСА_3 .

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Види забезпечення позову передбачені статтею 150 ЦПК України.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Частиною третя статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши виділені матеріали справи та вищевикладені норми ЦПК України суд апеляційної скарги погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду чи призведе до порушення прав позивачів. Посилання на загальні підстави для накладення арешту та заборони вчиняти будь - які дії не є переконливими причинами для забезпечення позову, а надані скріншоти оголошень з мережі інтернет не підтверджують факту продажу квартири позивачів, оскільки не мають повної адреси, а лише посилання на вулицю Ферганську в м. Харкові.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, оскарження якої передбачено частиною першою статті 353 ЦПК України, підлягає вирішенню судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 149 - 150, 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року - залишено без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина