Головуючий у 1-й інстанції Шевченко О.А.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня 2020 року, ухвалену у складі судді Шевченко О.А., повний текст ухвали складено 18 березня 2020 року, у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції керувався положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 95, ч. 3 ст.ст. 175, 185 ЦПК України, а також виходив з того, що згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Але ж ОСОБА_1 , який є громадянином України, подана позовна заява з викладенням її тексту російською мовою, а доказів того, що позивач має необхідність забезпечення у процесі використання ним російської мови як рідної мови, або ж, що він не володіє або недостатньо володіє державною мовою, матеріали справи не містять, тому і відсутні підстави, як вважав суд, для прийняття до провадження такої позовної заяви з текстом іноземною мовою.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не вивчав українську мову, а тому нею не володіє в повній мірі. На теперішній час він не має можливості вивчати українську мову, щоб захистити свої права, так як є інвалідом другої групи довічно у зв`язку з тяжким захворюванням. Посилаючись на Конвенцію про права осіб з інвалідністю, зокрема ч.1 ст. 13, яка зазначає, що постановивши рішення про повернення позовної заяви позивачу, суд тим самим позбавив його права на судовий захист з причин його неспроможності за станом здоров`я викласти свої вимоги на державній мові.

Враховуючи положення ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Позовна заява відповідно положень ч. 1 ст. 185 ЦПК України може бути визнана неподаною і повернута, у разі, якщо вона подана без додержання вимог, передбачених у статях 175 і 177 ЦПК України та не оплачена судовим збором, а позивач на вимогу суду і у встановлений законом строк, не усунув недоліків позовної заяви, або не сплатив необхідних судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 17 лютого 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу (а.с.1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона викладена російською мовою, а також не міститься в тексті підтвердження, що ним не подано аналогічного позову з тим самим предметом і з тих самих підстав до іншого суду та не відзначено про наявність в нього або іншої особи оригіналу документу, за яким виник спір (а.с. 9).

10 березня 2020 року позивачем надано заяву на виконання ухвали суду від 18.02.2020р., яка викладена російською мовою, в якій позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю та не володіє українською мовою, оскільки народився в БРСР (Білорусії) та не вивчав українську мову. Наразі не має можливості вивчати українську мову, оскільки є особою з інвалідністю другої групи (безстроково), у зв`язку зі невиліковною хворобою, тому не має змоги виконати вимоги суду і тим самим захистити свої права. Крім того, ухвала суду виконана позивачем частково: в тексті заяви про усунення недоліків ним засвідчено факт неподання до інших судів аналогічного позову і підтверджено наявність в нього оригіналу договору позики, що буде представлений за вимогою суду в судове засідання.

Постановляючи ухвалу про визнання позову не поданим та його повернення заявникові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач недоліки не усунув, а надав лише заяву, що він є особою з інвалідністю та не вивчав українську мову, а тому просив прийняти позов до розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею ст. 10 Конституції України визначено, що державною мовою України є українська мова. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Конвенції про права осіб з інвалідністю, що ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009 (далі - Конвенція) держави-учасниці забезпечують особам з інвалідністю нарівні з іншими ефективний доступ до правосуддя, зокрема передбачаючи процесуальні та відповідні вікові корективи, які полегшують виконання ними своєї ефективної ролі прямих і опосередкованих учасників, у тому числі свідків, на всіх стадіях юридичного процесу, зокрема на стадії розслідування та інших стадіях попереднього провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності особам з інвалідністю передбачали належні та ефективні гарантії недопущення зловживань відповідно до міжнародного права з прав людини. Такі гарантії повинні забезпечувати, щоб заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, орієнтувалися на повагу до прав, волі та переваг особи, були вільні від конфлікту інтересів і недоречного впливу, були співрозмірними обставинам цієї особи й пристосовані до них, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Ці гарантії повинні бути пропорційними мірі, якою такі заходи зачіпають права та інтереси цієї особи.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», кожний громадянин України зобов`язаний володіти державною мовою.

За положеннями ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з ч. 1 ст.9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Як вбачається з ч. 3 ст.12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повертаючи позовну заяву дійшов передчасного висновку про невиконання вимог ухвали суду від 18 лютого 2020 року. Позивач у зазначений судом термін відреагував на ухвалу і надіслав заяву про її виконання, як він це зрозумів. Отримавши заяву позивача з частковим виконанням вказівок суду в ухвалі від 18 лютого 2020 року, суд першої інстанції не був позбавлений права повторно залишити позовну заяву без руху та роз`яснити позивачу, які саме дії він повинен вчинити та в чому саме суд вбачає порушення ст.ст. 175, 177 ЦПК України, що мало б бути в даній ситуації доцільним і виправданим з виявленням процесуальної поблажливості щодо позивача, віднесеного до чутливої категорії громадян за своїм соціальним статусом особи похилого віку з інвалідністю.

Висновок суду про невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не відповідає вимогам закону та спростовується матеріалами справи, оскільки позивачем було надано заяву на виконання ухвали від 18.02.2020р. з поясненнями, які він вважав достатніми для усунення зазначених в ній недоліків.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального закону, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2020 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко