Справа № 509/5732/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ПМУ Мінюсту в Одеській області Білоусової Наталії Володимирівни та приватного нотаріуса Арцизького районного нотаріального округу Одеської області ГТУЮ в Одеській області Міцул Оксани Вадимівни про визнання договору дарування майна недійсним та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

24 жовтня 2019 року, представник позивача ОСОБА_1 за ордером адвокат Демчук Я.В. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати недійсним договір дарування від 30.03.2012 року посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ПМУ Мінюсту в Одеській області Білоусовою Н.В. за реєстровим № 609, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_3 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_3 на вказане спірне нерухоме майно, мотивуючи це тим, що оспорюваний правочин був вчинений з метою приховування майна боржника відповідача ОСОБА_2 від звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок погашення боргу перед позивачем ОСОБА_1 за рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 25.06.2013 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, що сталося 05.03.2012 р., коли відповідач ОСОБА_2 , керуючи а/м «ВАЗ» д/н НОМЕР_1 на перехресті вул. В. Арнаутська та Олександрівського проспекту в м. Одесі, рухаючись на заборонений сигнал світлофору, допустив зіткнення з а/м «Шкода» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження вказаного засобу, який належить ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 08.07.2013 р. і ніким не було оскаржене, яким був в повному обсязі задоволений позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 53403,10 грн. та судовий збір 534,03 грн., по якому Приморським райсудом м. Одеси був виданий виконавчий лист від 24.09.2013 р. на вищевказані суми боргу, постановами державних виконавців Тарутинського ВДВС РУЮ в Одеській області від 02.06.2014 р. та від 18.12.2015 р. відкриті виконавчі провадження та постановою державного виконавця від 07.10.2016 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» вказане виконавче провадження № 49684581 було закрито у зв`язку з повною сплатою ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 53937,13 грн.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_1 адвокат Демчук Я.В. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяву, в якій повністю підтримав позов, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 185,187).

Представник обох відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ордерами адвокат Ломаковський В.І. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду по суті повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій просив суд повністю відмовити у задоволенні позову, матеріалами якого спростовуються доводи позивача по справі, а також з підстав, викладених у письмових відзивах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на безпідставний та необґрунтований позов, які надійшли через канцелярію суду (а.с. 123-130,183,188).

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус ОМНО ПМУ Мінюсту в Одеській області Білоусова Н.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 77,85,104,145,181).

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Арцизького РНО Одеської області ГТУЮ в Одеській області Міцул О.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, надіславши до суду письмове клопотання, в якому просила суд розглянути справу за її відсутності у зв`язку зайнятістю на роботі (а.с. 76,86,92,106,152,179).

Дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, належним чином завірені копії оспорюваного нотаріально посвідченого договору дарування (реєстр. № 609) від 13.03.2012 р., суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду - не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Відповідно до ст. 330 ЦК України - якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

У відповідності до вимог ст.ст. 386-388 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1-3 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10).

Не може бути витребувано від добросовісного набувача майно, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а також гроші та цінні папери на пред`явника (ч. 2 ст. 388, ст. 389 ЦК).

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності : 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 627 ЦК України передбачено відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Статті 626-629,632,641,651,655,657 ЦК України передбачають - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду - на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст.ст. 717-722 ЦК України - за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Пунктами 2,7,19,20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням інших актів, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину - має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 229-230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК) - мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману - повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення.

Відповідно до Правової позиції по справі № 6-165цс13 від 12.02.2014 р. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення - суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником - суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи та належно нотаріально посвідченого договору дарування від 30.03.2012 р. (реєст р. № 609), що 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - був укладений між відповідачами : батьком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2 .

При чому, як встановив суд, на момент укладення оспорюваного нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 не мав перед позивачем ОСОБА_1 будь-яких грошових зобов`язань.

Обдарований ОСОБА_3 під час укладення договору дарування не знав та не міг знати про наявність будь-яких грошових зобов`язань дарувальника перед позивачем, так як цих зобов`язань не існувало (а.с. 154-174).

Суд звертає увагу на той факт, що на момент укладення договору дарування (30.03.2012 року) - не була встановлена рішенням суду вина ОСОБА_2 у порушенні ПДР, що призвели до пошкодження ТЗ позивача та відповідно спричинення матеріальної та моральної шкоди, так як постанова суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП була винесена 13 квітня 2012 року.

На момент скоєння ДТП - відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами, як водія ТЗ марки «ВАЗ 2115» р/н НОМЕР_1 , була застрахована НАСК «Оранта» у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Лише у січні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП та рішення у справі №522/2651/13-ц за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 53403,10 грн. було ухвалено Приморським районним судом м. Одеси 25 червня 2013 року (а.с. 15-17).

Таким чином лише 25.06.2013 року на підставі рішення суду - виникло грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 (а.с. 18-24).

Позивач ОСОБА_1 отримав від НАСК «Оранта» виплату грошового відшкодування у розмірі 49490 грн. і вказані обставини встановлені вищевказаним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2013 року у справі №522/2651/13-ц.

Суд з`ясував, що в жовтні 2016 року ОСОБА_2 виконав в повному обсязі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 р. та повністю виплатив позивачу ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 53403,10 грн., що визнається позивачем та його представником у позовній заяви, та після сплати цього боргу виконавче провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2013 р. - було завершено в зв`язку з повною сплатою боргу, що підтверджується постановою державного виконавця від 07.10.2016 р. (а.с. 25).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 в повному обсязі виконав грошове зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_1 , яке виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 року (справа №522/2651/13-ц).

З огляду на вищевказане, суд дійшов наступних висновків і встановив обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме, що на момент укладення договору дарування : дарувальник ОСОБА_2 не мав перед ОСОБА_1 буд-яких грошових зобов`язань (відсутній будь-який борг); не була встановлена вина ОСОБА_2 у порушенні ПДР та у завдані шкоди ТЗ позивача; були відсутні будь-які судові провадження (в тому числі відсутні подані позови), щодо стягнення з дарувальника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, або інших грошових коштів та були відсутні будь-які судові рішення про стягнення з дарувальника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, або інших грошових коштів; майно ОСОБА_2 під арештом та забороною не перебувало та були відсутні будь-які виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів; під час ДТП відповідальність дарувальника ОСОБА_2 за пошкодження майна третіх осіб була застрахована у встановленому Законом порядку у страхувальника; позивач ОСОБА_1 отримав від страхової компанії виплату грошового відшкодування у розмірі 49490 грн. (встановлено рішенням приморського райсуду м. Одеси); позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди поданий у січні 2013 року (тобто після спливу 8 місяців з моменту укладення договору дарування); грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо виплати матеріальної шкоди в розмірі в розмірі 53403,10 грн. - виникло лише 25.06.2013 р на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 р.; дарувальник ОСОБА_2 в повному обсязі виконав грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 року.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що на момент укладення оспорюваного договору дарування - для дарувальника ОСОБА_2 були відсутні будь-які визначені Законами України жодні заборони для укладення оспорюваного правочину (договору дарування) та були відсутні будь-які законні обмеження щодо заборони дарувальнику ОСОБА_2 , як власнику майна розпоряджатися належним йому майном та вчиняти щодо нього (майна) будь-які угоди.

За таких обставин, суд вважає безпідставними, хибними та необґрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 , що укладенням спірного договору дарування начебто порушені його будь-які права.

В той же час, суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частку квартири, яка на законній підставі належить відповідачу ОСОБА_2 та здійснює повноваження власника щодо розпорядження цією часткою нерухомого майна.

Що стосується посилань на позивача на висновки ВСУ та Верховного Суду, які викладені у нібито аналогічних справах, суд зазначає наступне.

У постанові ВСУ від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, на яку посилається позивач, зазначено, що предметом спору у справі, яка переглядається, був договір дарування, який був укладений боржником після ухвалення судового рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, дослівно: «суди, визнаючи договір фіктивним, встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно».

У постанові ВСУ від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16 та у постанові ВСУ від 23 серпня 2017 року у справі № 306-2952/14-ц, на які посилається позивач, зазначено, що предметом спору у справах, яка переглядаються, були договори дарування нерухомого майна, які були укладені боржником (відповідачем) після ухвалення судового рішення про стягнення з них заборгованості на користь позивачів.

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, на яку посилається позивач, зазначено, що у справі, що переглядається предметом спору був договір дарування, який був укладений боржником після постановлення судового вироку, яким з нього на користь позивача були стягнути кошти, дослівно: «суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1, відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1, своїм синам - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2012 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь ТОВ "Банк Фамільний" 580849,84 грн. правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення». Предметом розгляду справи був правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором і в момент укладення договору дарувальник мав грошові зобов`язання перед кредитором. При розгляді справи цієї справи Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося.

В той же час у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування мають місце правовідносини та існують суттєві обставини, які значно та суттєво відрізняються від вищевказаних правовідносин та фактичних обставин справ, які розглядалися ВСУ та Верховним Судом у вищенаведених справах та висновки по яким викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року (справі №369/11268/16-ц), постанові ВСУ від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1873цс16), постанові ВСУ від 09 серпня 2017 року (справа № 6-2690цс16), постанові ВСУ від 23 серпня 2017 року (справа № 306-2952/14-ц), так як на момент укладення оспорюваного договору дарування (30.03.2012 року) - дарувальник ОСОБА_2 не мав жодних грошових зобов`язань перед позивачем, і тим більш, не мав жодних прострочених зобов`язань. Крім цього, під час укладення договору дарування - обдарований не знав та не міг знати про наявність будь-яких грошових зобов`язань дарувальника (добросовісний набувач) перед позивачем, так як цих зобов`язань не існувало, з огляду на те, що грошове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 року, а позов поданий у січні 2013 року.

Також, суд звертає особливу увагу, що відповідач ОСОБА_2 в повному обсязі виконав грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25.06.2013 року.

З цих підстав висновки, які викладені у зазначених позивачем постановах ВС та ВСУ - не розповсюджуються на правовідносини, які розглядаються у даній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Отже, суд дійшов висновку, що на момент укладення оспорюваного договору будь-які права та інтереси позивача не були і могли бути порушені, і в оспорюваному договорі дарування, сторони правочину досягли всіх істотних умов, відображених у договорі і відповідають приписам ст. 215 ЦК України з приводу додержання сторонами всіх вимог Закону, передбачених ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

На думку суду, жодних підстав недійсності оскаржуваного (оспорюваного) правочину, передбачених ст. 203 ЦК України в позові не наведено, а тому суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 , як власник вказаної вище квартири на дату укладення оспорюваного договору на законній підставі подарував 1/2 частину квартири відповідачу ОСОБА_3 .

Отже, на думку суду, позов є необґрунтований і безпідставний, в задоволенні якого слід відмовити з огляду на відсутність порушених інтересів позивача оспорюваним правочином, який повністю відповідав умовам Закону на момент його укладення.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 3,4,6,13,16,202-205,207,208,215-218,334,386-388,627,717-722 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ПМУ Мінюсту в Одеській області Білоусової Наталії Володимирівни та приватного нотаріуса Арцизького районного нотаріального округу Одеської області ГТУЮ в Одеській області Міцул Оксани Вадимівни про визнання договору дарування майна недійсним та скасування реєстрації права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08.09.2020 р.

Суддя Гандзій Д.М.