Справа № 471/386/20
Провадження №2/471/221/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2020 р.

Братський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Скарницької І.Б.,

за участю секретаря Романчук О.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу № 471/221/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11 січня 1986 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Коровійською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, актовий запис №2, серія НОМЕР_1 (повторно). Позивач має четверо дітей, двоє з яких народилися в період шлюбу: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Старші сини: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилися від попередніх шлюбів. В 1986 році позивачка з чоловіком та дітьми переїхали проживати разом в с. Юр`ївку Братського району Миколаївської області. В період вагітності у 1989 році чоловік покинув сім`ю та разом не проживав. У 1990 році він відвідав один раз сина ОСОБА_8 і більше не з`являвся на території Миролюбівської сільської ради. Тобто з 1989 року сторони припинили фактично шлюбні відносини. На початку 2000 років позивачу надали дозвіл на проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , право власності на який не було зареєстровано в органах БТІ. З того моменту позивачка рахується в погосподарській книзі сільської ради як домогосподар. Чоловіка внесено в неї не було, оскільки він з сім`єю не проживав. 20 червня 2006 року згідно рішення виконкому Миролюбівської сільської ради від №9 року позивачу було передано у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 . 30 жовтня 2006 року видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок та зареєстровано в органах МБТІ. З відповідачем шлюб не розірвано до цих пір. На даний час позивач має намір відчужити житловий будинок шляхом продажу, однак у неї виникають складнощі з розпорядженням своєю особистою приватною власністю. Так, при укладанні будь-яких договорів стосовно даного нерухомого майна, нотаріуси вимагають згоду другого з подружжя, мотивуючи це тим, що майно було придбано в шлюбі, а в свідоцтві про право власності не міститься словосполучення «особиста приватна власність». Приватний нотаріус зазначає, що у випадку якщо майно набувалося власником під час зареєстрованого шлюбу необхідно надати нотаріальну згоду подружжя власника, з копіями паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків подружжя власника. Відповідача на сьогодні не можливо доставити до нотаріуса, оскільки його місце проживання невідоме; в РАЦСі даних щодо його смерті немає.

Позивач в судове засідання не з`явився, в судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток та опублікування оголошення на сайті суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи суд встановив наступне.

11 січня 1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Коровійською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, актовий запис №2, серія НОМЕР_1 (свідоцтво видано повторно) (а. 6).

На даний час шлюб між сторонами не розірвано.

20 червня 2006 року згідно рішення виконкому Миролюбівської сільської ради від № 9 року, ОСОБА_2 було передано у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 . 30 жовтня 2006 року видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок та зареєстровано в органах МБТІ (а.с. 8-12).

Згідно довідки Новомар`ївської сільської ради Миролюбівського старостинського округу №3 Братського району Миколаївської області №99 від 09.04.2020 р., ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 взагалі не проживав в період з 2005 року по 2020 рік та не був зареєстрований на території сільської ради (а.с. 7).

Виписка з погосподарської книги №3 за 2006-2010 роки № 98 підтверджує те, що головою домогосподарства в даний період була ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 13).

20.02.2020 року, згідно витягу з ДЗК, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером: :07:002:0001 (а.с. 14-16).

Згідно довідки Новомар`ївської сільської ради Миролюбівського старостинського округу №3 Братського району Миколаївської області №125 від 03.06.2020 р., ОСОБА_3 проживав на території сільської ради короткий термін в 90-х роках без реєстрації. На даний час на території сільської ради не зареєстрований та не проживає (а.с. 24).

Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

Частиною 6 даної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Під час судового розгляду справи свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду надали покази, що позивач придбала будинок самостійно, чоловік з нею не проживає тривали час.

Враховуючи вище викладене суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що майно було придбано позивачем в період фактичного припинення шлюбних відноси між сторонами, за особисті кошти позивача.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок задовольнити повністю.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :07:002:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 14.09.2020 року.

СуддяІ.Б. Скарницька