ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1265/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2312/19 Категорія: 306010000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позову вказує, що 11 грудня 2018 року мало відбутись 59 пленарне засідання другої сесії Черкаської міської ради з розгляду галузевих питань.

Під час публічного виступу в сесійній залі, на якому були присутні депутати Черкаської міської ради, представники засобів масової інформації та громадськості міста Черкаси, депутатом Черкаської міської ради, членом політичної партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність» ОСОБА_2 була поширена наступна інформація, яка стосується ОСОБА_1 : «...недавно готувався рейдерський захват в ліце пана ОСОБА_3 і компанії ОСОБА_4 . Вони заслали туди виконуючого обов`язки директора водоканала, депутата міської ради від ВО «Черкащани» пана ОСОБА_5 . І щоб ви зрозуміли, наступним це було б що? Приватизація водоканала».

Позивач вважає, що поширена відповідачем щодо нього інформація є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона має обвинувальний нахил звинувачення позивача у вчиненні злочину, створює у суспільстві думку про те, що він, будучи керівником містоутворюючого підприємства, фактично вчиняє кримінально-карані діяння. При цьому у відповідача відсутні будь-які фактичні дані, які б підтверджували пряме чи опосередковане відношення позивача до зміни керівництва КП «Черкасиводоканал». Крім того, він (позивач) не має жодної адміністративно-господарської можливості будь-яким чином впливати на призначення чи звільнення керівного складу КП «Черкасиводоканал», в тому числі, «засилати туди виконуючого обов`язки директора водоканала, депутата міської ради від БО «Черкащани» пана Кузьменка», як стверджував ОСОБА_2 в своєму публічному виступі.

Також вказує, що позивач ніколи не був підозрюваним у будь-якому кримінальному провадженні, є поважною людиною, відомою особою в громаді міста Черкаси та Черкаської області, тривалий час займає посаду керівника місто- та бюджетоутворюючого підприємства м. Черкаси - Публічного акціонерного товариства «АЗОТ», неодноразово нагороджений дипломами, нагрудними і пам`ятними знаками за значні внески в розвиток вітчизняної хімічної промисловості, сумлінну працю, високий професіоналізм.

ОСОБА_1 просив суд: визнати недостовірною, такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 під час публічного виступу 11 грудня 2018 року в сесійній залі Черкаської міської ради наступного змісту: «...недавно готувався рейдерський захват в ліце пана ОСОБА_3 і компанії ОСОБА_4 . Вони заслали туди виконуючого обов`язки директора водоканала, депутата міської ради від ВО «Черкащани» пана Кузьменка. І щоб ви зрозуміли, наступним це було б що? Приватизація водоканала.»;

- зобов`язати ОСОБА_2 на найближчому засіданні сесії Черкаської міської ради після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, інформацію шляхом виступу з повідомленням наступного змісту:

«Я, ОСОБА_2 , спростовую недостовірну інформацію, що була поширена мною під час публічного виступу 11 грудня 2018 року в сесійній залі Черкаської міської ради щодо готування рейдерського захвату Комунального підприємства «Черкасиводоканал» в особі ОСОБА_1 , та повідомляю, що вказана інформація у судовому порядку була визнана недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 ».

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що факт поширення наведеної інформації у спосіб, зазначений позивачем, заперечувався стороною відповідача. При цьому суд першої інстанції вважав, що позивачем та його представником не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт поширення відповідачем ОСОБА_2 11 грудня 2018 року в сесійній залі Черкаської міської ради щодо позивача ОСОБА_1 інформацію, яку позивач вважає недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність і ділову репутацію.

Суд вказав, що додана до позовної заяви копія електронного доказу (диск з відеозаписом) не може бути належним доказом, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу, та він поданий до суду в розпакованому конверті, без зазначення про те, що це за доказ, і без посвідчення його електронним підписом.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що диск із аудіо- та відеозаписом, який проводився в сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року, представник позивача отримав у встановленому законом порядку від Черкаської міської ради, тому вказаний доказ є належним.

Звертає увагу на те, що Закон України «Про електронний цифровий підпис», на який посилався представник відповідача та який був взятий судом першої інстанції за основу при відмові в задоволенні позовних вимог, втратив чинність 07 листопада 2018 року, а позовна заява подана 15 березня 2019 року.

Зазначає, що у зв`язку з тим, що представник відповідача та суд поставили під сумнів вказаний доказ, яким підтверджувалась позиція позивача, його представником було заявлено усне клопотання про витребування оригіналів відеозаписів у Черкаської міської ради. Проте суд першої інстанції всупереч положенням ч. 5 ст. 12 ЦПК України відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки його необхідно було заявляти у підготовчому судовому засіданні, а не на стадії розгляду справи по суті.

Також вказує, що при проведенні підготовчого провадження у справі ні у суду, ні у відповідача не було обґрунтованих сумнівів щодо того, що позивач порушив вимоги ч.2 ст. 100 ЦПК України при поданні як доказу диску з відеозаписом.

Крім того, зазначає, що 19 липня 2019 року до початку розгляду справи по суті представником позивача було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, в задоволенні якого судом було відмовлено без наведення будь-яких мотивів та постановлення ухвали. Звертає увагу, що 04 червня 2019 року представником відповідача з пропущенням строку, встановленого ч. 3 ст. 83 ЦПК України, було подано клопотання про приєднання до справи письмового доказу, яке безпідставно було задоволено судом першої інстанції.

Також скаржник вказує, що під час судового розгляду відповідач не надав жодних пояснень та доказів, які б підтверджували той факт, що інформація, яка була розповсюджена відповідачем щодо позивача, є достовірною.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що факт поширення інформації у спосіб, зазначений позивачем, заперечувався стороною відповідача, а доказ, яким позивач підтверджував вказані обставини (диск із відеозаписом), не є належним, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу.

При цьому судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування оригіналу вказаного електронного доказу у Черкаської міської ради, оскільки клопотання було заявлене на стадії судового розгляду, а не під час підготовчого судового засідання.

Колегія суддів вважає, що такими діями суду першої інстанції порушено принцип змагальності сторін, визначений статтею 12 ЦПК України.

Так, відповідно до пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 3 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з матеріалами справи позивачем до позовної заяви було додано диск з відеозаписом, який проводився в сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року, наданий на адвокатський запит Черкаською міською радою (а.с. 11-12).

У судовому засіданні 18 лютого 2020 року на стадії судового розгляду представник відповідача поставив під сумнів вказаний диск з відеозаписом, оскільки такий електронний доказ не засвідчений електронним цифровим підписом у порядку ч. 2 ст. 100 ЦПК України.

У зв`язку із цим представником позивача було заявлено клопотання про витребування у Черкаської міської ради оригіналу відеозаписів у особи, яка їх надала Черкаської міської ради, яке суд першої інстанції залишив без задоволення.

Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З наведеного слідує, що представник позивача під час судового розгляду справи не ставив питання про витребування доказів в порядку положень статті 84 ЦПК України, а просив витребувати оригінал електронного доказу відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України.

Отже суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вказаного клопотання та не перевірив належність поданого позивачем електронного доказу, не витребувавши його оригінал чи належним чином засвідчену копію у Черкаської міської ради.

Водночас посилання скаржника на те, що Закон України «Про електронний цифровий підпис», який передбачав порядок засвідчення електронних документів електронним цифровим підписом, втратив чинність 07 листопада 2018 року, тому позивач не був зобов`язаний завіряти відеозаписи електронним цифровим підписом, є помилковими.

Дійсно Закон України «Про електронний цифровий підпис» втратив чинність 07 листопада 2018 року у зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронні довірчі послуги». Однак як на час подання позову, так і на даний час чинним є Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг», який також передбачає накладення електронного цифрового підпису під час виготовлення електронних документів.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було витребувано у Черкаської міської ради оригінал або належним чином засвідчену копію відеозапису, який проводився в сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року.

Однак згідно листа Черкаської міської ради № 16737-01-21 від 01 вересня 2020 року час зберігання записів в системі відеоспостереження приблизно один місяць, тому неможливо надати відеозапис із сесійної зали Черкаської міської ради за 11 грудня 2018 року.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти як доказ наявний в матеріалах справи диск із відеозаписом, який проводився у сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року, оскільки він наданий 21 січня 2019 року Черкаською міською радою за підписом міського голови на адвокатський запит ОСОБА_6 та не викликає сумнівів у його відповідності оригіналу. Крім того, відеозапис, який міститься на диску, не суперечить іншим матеріалам справи та поясненням відповідача та його представника, зокрема, у відзиві на позовну заяву.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що з позовом позивач звернувся в суд в березні 2019 року, представник відповідача поставив під сумнів електронний доказ в судовому засіданні яке відбулося 18 лютого 2020 року, тобто більше ніж через рік.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , який є депутатом Черкаської міської ради, в сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року, де були присутні депутати Черкаської міської ради, представники засобів масової інформації та громадськості міста Черкаси, під час свого виступу висловив наведену позивачем у позовній заяві інформацію. Вказані обставини не заперечувались представником відповідача під час розгляду справи.

Також зазначені обставини не заперечувались і відповідачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_7 у відзиві на позовну заяву від 08 травня 2019 року, в якому ОСОБА_2 зазначив, що його виступ-звернення у сесійній залі Черкаської міської ради є повідомленням про звернення 2000 черкащан до Президента України з приводу протиправних дій, пов`язаних з КП «Черкасиводоканал», а також оціночним критичним судженням позивача щодо діяльності ВО «Черкащани» та дій ОСОБА_1 як публічної особи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем щодо нього, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації свободи кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться в Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує, що він є поважною людиною, відомою особою в громаді міста Черкаси та Черкаської області, тривалий час займає посаду керівника місто- та бюджетоутворюючого підприємства м. Черкаси ПАТ «АЗОТ». Отже в розумінні Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, ОСОБА_1 є публічною особою.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що інформація, висловлена відповідачем ОСОБА_2 у сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року, є оціночними судженнями, оскільки вона не містить фактичних даних, а є критикою та оцінкою дій позивача ОСОБА_1 , який є публічною особою. Під час виступу ОСОБА_2 не наведено жодного конкретного факту вчинення позивачем будь-яких протиправних дій, які б підпадали під ознаки конкретного кримінального праповорушення. Отже вказані оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, оскільки позивач є публічною особою міста Черкаси, межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи, є значно ширшою, ніж щодо приватної особи, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_2 у сесійній залі Черкаської міської ради 11 грудня 2018 року вказаного вище змісту, та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати таку інформацію, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із тим, що висловлена відповідачем інформація є оціночними судження, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Разом з тим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних у зв`язку із ненаданнням належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт поширення відповідачем ОСОБА_2 11 грудня 2018 року в сесійній залі Черкаської міської ради щодо позивача ОСОБА_1 інформацію, яку позивач вважає недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність і ділову репутацію.

З огляду на викладене, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, однак, з інших підстав, які колегія суддів вважає помилковими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389

Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 08 вересня 2020 року