ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 635/851/18

провадження № 22-ц/818/4690/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач- Приватне акціонерне товариство «АТП 16329»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2020 року в складі судді Назаренка О.В,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «АВТО ОВІ», яке в замінено на Приватне акціонерне товариство «АТП 16329» (далі ПрАТ АТП «16329»), в якому просив визнати порушеними право споживача щодо ненадання можливості скористатись правом безкоштовного проїзду 16 серпня 2017 року в автобусі маршруту № 624, що обслуговується відповідачем, зобов`язати в подальшому останнього не перешкоджати користуватися правом безкоштовного проїзду в автобусах на маршрутах приміського сполучення, які це підприємство обслуговує, при пред`явлені пенсійного посвідчення, стягнути на його користь моральну шкоду.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 16 серпня 2018 року він вирішив скористатись послугою перевезення автобусним маршрутом Харків - Зелений Гай № 624, що обслуговує ПрАТ «АТП 16329». При прибутті автобусу цього маршруту на термінал Холодна Гора він зайшов до салону автобуса та пред`явив пенсійне посвідчення. Водій автобуса став вимагати від нього кошти за проїзд. Він зауважив, що такі дії є незаконними та відмовився сплачувати кошти за проїзд, після чого водій став його ображати та виганяв з автобуса. Він вимушений був зателефонувати в поліцію та повідомити про ці події. Вказаною ситуацією йому завдано моральних страждань, оскільки йому потрібно було негайно придбати ліки від тиску та викликати швидку допомогу.

Заява про незаконні дії водія автобуса була зареєстрована від 16 серпня 2017 року в ЖЄО за №12902, в Новобаварському відділу поліції Головного управління національної поліції (далі ВП ГУ НП) в Харківській області. Вказану заяву не було розглянуто відповідно до вимог закону, у зв`язку з чим 28 вересня 2017 року він звернувся на гарячу лінію Національної поліції України, а 09 жовтня 2017 року до начальника ГУ НП в Харківській області щодо повторного її розгляду. На заяву від 28 вересня 2017 року він отримав відповідь щодо проведення додаткової перевірки за його заявою, а на заяви від 09 жовтня 2017 року відповіді не отримав. 26 грудня 2017 року він звернувся до начальника ГУ НП в Харківській області щодо неотримання відповіді на його звернення, однак відповідь отримав вже 29 січня 2018 року, яка його не влаштовувала, оскільки стосувалася іншої заяви від 09 жовтня 2017 року. 15 січня 2018 року він звернувся до Регіональною представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо складання протоколу за пунктом 8-1 частини першої статті 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП) стосовно начальника ГУ НП в Харківській області за ненадання йому відповіді на заяву від 09 жовтня 2017 року та щодо посадових осіб Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області за неналежний розгляд звернення від 16 серпня 2017 року. 03 лютого 2018 року він отримав відповідь начальника ГУ НП в Харківській області про те, що звернення від 09 жовтня 2017 року та 26 грудня 2017 року розглянуті, а йому надсилано відповіді. При цьому у відповіді начальника ГУ НП в Харківській області щодо розгляду його звернень від 09 жовтня 2017 року підтверджується факт того, що водій автобусу маршруту № 624 не надав йому можливості скористатися правом безкоштовного проїзду 16 серпня 2017 року, чим порушив його права споживача послуг перевезення.

26 листопада 2019 року ОСОБА_2 представник ПрАТ «АТП 16329» подала відзив на позов, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів погіршення його стану здоров`я саме внаслідок дій працівників відповідача. На час вказаних подій ОСОБА_1 мав вже встановлений діагноз хронічного загального захворювання, а тому підстави вважати, що погіршення стану здоров`я було обумовлено виключно подіями, що мали місце 16 серпня 2017 року, відсутні. В цей день позивача госпіталізовано не було, інформація про подальший стан здоров`я ним не надана. Доводи ОСОБА_1 , що медичну допомогу йому було надано на терміналі автостанції є необгрунтованими та спростовуються листом Комунального закладу охорони здоров`я (далі - КЗОЗ) «Центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» від 13 лютого 2018 року № 01-157, згідно з яким швидка допомога була викликана позивачем за адресою АДРЕСА_1 , тобто до житлового будинку на певній відстані від терміналу. Між тим, термінал розташовано за адресою АДРЕСА_2 , він обладнаний місцями для очікування. За умови наявності первинної причини - загального захворювання, неможливості визначити реальний стан здоров`я до події та відсутності доказів негативних наслідків після події, що мали місце 16 серпня 2017 року, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Також зазначала, що до ПрАТ «АТП 16329» інформації про події, що мали місце 16 серпня 2017 року, від ГУ Національної поліції в Харківській області не надходило.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача стосовно обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та спричинення йому моральної шкоди.

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим ним доказів на підтвердження неправомірних дій посадових осіб поліції, які неналежним чином здійснювали захист його порушених прав.

ПрАТ «АТП 16329» рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Новобаварського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області з заявою про вжиття заходів реагування до водія маршрутного таксі, який відмовив йому у безкоштовному проїзді.

Згідно з висновком, складеним дільничним офіцером поліції сектору превенції патрульної поліції Новобаварського відділу поліції ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом Федоровим І.О., водія маршрутного таксі Харків-Зелений Гай встановити не виявилось можливим, у зв`язку з чим заяву ОСОБА_1 слід вважати виконаною.

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ ПН в Харківській області щодо повторного розгляду його звернення від 16 серпня 2017 року, на яке йому за підписом заступника начальника ГУ ПН в Харківській області надано відповідь № Р-1940/119/04/20-2017 від 09 листопада 2017 року про проведення додаткової перевірку, за результатам якої встановлено особу водія, який не надав можливості скористатись правом безкоштовного проїзду, інформацію з цього приводу направлено до автотранспортного підприємства для вжиття заходів реагування відносно водія.

Відповідно до відповіді заступника начальника Управління превентивної діяльності ГУ НП в Харківської області № Р-955/2211/119-20/02-2017 від 12 жовтня 2017 року у ході перевірки встановлено, що 16 серпня 2017 року до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області за №12902 зареєстровано звернення ОСОБА_1 щодо вжиття заходів до водія маршрутного таксі № 624 державний номер НОМЕР_1 , який не дозволив скористуватись правом на безкоштовний проїзд. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували про наявність кримінального правопорушення, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились. Працівниками Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області проведено не всі дії, спрямовані на встановлення обставин, зазначених у зверненні. У зв`язку з цим, керівництвом Управління превентивної діяльності ГУНП в Харківській області до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області дано вказівку щодо проведення додаткової перевірки

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до начальника ГУ ПН в Харківській області з вимогами щодо розгляду його звернення від 16 серпня 2017року, а також притягнення до відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

15 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Регіонального представника Уповноваженого Верховної ради з прав людини у Харківській області з клопотанням про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною сьомою статті 212-3 КУпАП ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

18 січня 2018 року начальником ГУ ПН в Харківській області надано відповідь № Р-2506/119/04/20-2018, згідно з якою за вказаними обставинами проведено перевірку та встановлено, що попереднє звернення розглядалось управлінням превентивної діяльності ГУ НП в Харківській області та направлено відповідну відповідь.

Відповідно до листа КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 01-157/з від 13 лютого 2018 року з 07 березня 2017 року по 16 серпня 2017 року до ОСОБА_1 виїжджали бригади екстреної медичної допомоги 2 рази: 07 березня 2017 року - о 13 год. 55 хв. за адресою АДРЕСА_3 , після огляду поставлено попередній діагноз «гіпертонічна хвороба, гіпертонічний криз», 16 серпня 2017 року об 11 год. 41 хв. за адресою місто Харків вулиця Полтавський шлях, будинок № 153, після огляду поставлено попередній діагноз «гіпертонічна хвороба, гіпертонічний криз».

Відповідно до статті 29 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III) автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 41 Закону № 2344-III пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Частиною другою статті 42 Закону № 2344-III визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Статтею 37 Закону № 2344-III передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Пунктом першим постанови Кабінету міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» передбачено введення безплатного проїзду для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.

Закон України від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», в якому закріплено, що пільги на оплату транспортних послуг встановлюється виключно законами було прийнято у 2000 році. Після прийняття закону інші нормативно-правові акти не було приведено у відповідність.

Згідно із пунктом 40 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України 18 лютого 1997 pоку № 176 (далі- Правила) за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов`язується безпечно перевезти пасажира до пункту призначення, а в разі здавання ним багажу - доставити до пункту призначення багаж та видати його пасажиру або уповноваженій ним особі. Пасажир зобов`язується внести установлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу до багажного відділення - плату за його перевезення.

Відповідно до підпунктів 4, 6 пункту 148 Правил водій автобуса має право: не допускати до поїздки пасажира, якщо в салоні відсутні вільні місця (крім випадків, коли в пасажира є квиток на місце в салоні); не допускати до поїздки пасажирів, які не мають квитків або не пред`являють посвідчення встановленого зразка, що підтверджує право на пільги щодо оплати проїзду, перебувають у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, порушують громадський порядок, мають при собі небезпечні вантажі, зокрема легкозаймисті, вибухонебезпечні і такі, що можуть забруднити транспортний засіб чи одяг пасажирів.

Згідно із пунктом 158 Правил пасажир автобуса зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права на пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень).

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів неправомірної відмови у пільговому перевезенні водієм ПрАТ «АТП 16329», погіршення його стану здоров`я та спричинення моральної шкоди саме внаслідок таких дій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи позивача що відповіді начальника ГУ НП в Харківській області підтверджують факт неправомірної відмови у безкоштовному перевезенні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки свідчать лише про факт звернення позивача до правоохоронних органів. Відомостей про притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності саме за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною сьомою 7 статті 133-1 КУпАП - безпідставну відмову пасажиру у пільговому проїзді матеріали, справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина