Справа № 307/1052/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Кожух О.А.

з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Грица Ярослав Васильович на рішення Тячівського районного суду ухваленого 27 травня 2019 року головуючим суддею Чопик В.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Позивач звернувся у суд з позовом про визнання права власності у частці по Ѕ на житловий будинок за ним та ОСОБА_3 та витребування його від ОСОБА_2 на їх користь.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з ОСОБА_3 проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року. Познайомились вони з нею наприкінці 2000 р. в Португалії, де працювали на заробітках. З відповідачкою ОСОБА_3 вони разом винаймали квартиру в Португалії та жили як звичайна сім`я. Разом харчувалися, відпочивали і проживали. Дані обставини підтверджуються рішенням Суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарайнш, Португалія від 02.03.2018 р. Проживаючи разом як одна сім`я без реєстрації шлюбу з лютого 2001 р. та плануючи подальше спільне життя, з метою набуття спільної власності, в 2005 році вони вирішили купити будинок. За період з 13.08.2005 р. по 20.09.2005 р. з його рахунку № РТ 022 в банку Португалії були перераховані грошові кошти десятьма переказами на рахунок в банку відповідачки ОСОБА_3 № РТ НОМЕР_1 в сумі 10000 Євро (підтверджується довідкою з банку від 01.02.2017 р.). Відповідачка ОСОБА_3 оформила договір купівлі-продажу будинку на себе, про що йому стало відомо 23.04.2015 р., оскільки в судовому засіданні по справі 307/4052/14-ц 23.04.2015 р. її адвокат надав копію Договору купівлі-продажу від 08.09.2005 р. йому та його представнику. Продаж будинку був вчинений за 56178 грн. Невдовзі після укладення договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_3 оформила і купівлю-продаж земельної ділянки на якій знаходився цей будинок. Договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено 21.09.2005 р. Продаж земельної ділянки вчинено за 9435,48 грн. Копію договору купівлі-продажу земельної ділянки було надано також 23.04.2015 р. адвокатом відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні по справі № 307/4052/14-ц. З відповідачкою ОСОБА_3 вони уклали шлюб 20.10.2006 р. в м. Гімарайнш, Португалія за актовим записом 2062/2006, який розірваний згідно рішення Тячівського районного суду від 03.09.2012 р. Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_3 звернулася в Тячівський районний суд до нього з позовом про поділ спільного будинку АДРЕСА_2 (справа № 307/4052/14-ц). В подальшому, як він дізнався 23.04.2015 р. у судовому засіданні по справі № 307/4052/14-ц без його згоди відповідачка ОСОБА_3 подарувала будинок АДРЕСА_1 своїй доньці - ОСОБА_2 . 23.04.2015 р. копію договору дарування домоволодіння від 22.01.2009 р. було надано йому та його представнику. Вважає, що відчуживши будинок АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_3 порушила його майнові права на нього, так як саме він давав їй кошти на придбання будинку та земельну ділянку про що свідчать грошові перекази в сумі 10000 Євро протягом періоду в якому ОСОБА_3 купила будинок та земельну ділянку на якій він розташований. Вони з відповідачкою планували мати будинок у спільній власності як сім`я, і він має законне право власності на даний будинок та земельну ділянку ( на 1/2 частку у праві власності в будинок та земельну ділянку), а ОСОБА_3 без його згоди їх відчужила. Тому, просить суд визнати право власності по 1/2 частці за ним, та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , та витребувати будинок АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 на його та ОСОБА_3 , користь.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.05.2019 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Грицак Я.В. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Апеляційну скаргу мотивує необґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Спірне майно придбано ними за період коли вони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу, що підтверджено рішенням португальського суду. Ним надано докази, які підтверджують придбання будинку саме за його гроші, і суд безпідставно відхилив як доказ довідку банку про грошові перекази. Вважає помилковим посилання суду на чинність правочину, а пред`являючи віндикаційний позов не має потреби оспорювати правочин, на підставі якого вибуло майно з його володіння.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Також і ст. 74 СК України передбачено, що на майно придбане в період проживання осіб однією сім`ю без реєстрації шлюбу поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 08.09.2005 року ОСОБА_3 придбала будинок АДРЕСА_1 , що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 08.09.2005 року (а.с.35).

21.09.2005 ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 0,079 га, за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.36).

22.01.2009 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці площею 0,079 га (а.с.38).

З апостильованого перекладу з португальської мови на українську свідоцтва про шлюб №820, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали 20.10.2006 року шлюбу у м. Гімарайш, Португалія (а.с.43-46).

Вказаний шлюбу розірвано згідно рішення Тячівського районного суду від 03.09.2012 року (а.с.47).

Рішенням суду в справах сім`ї та неповнолітніх ОСОБА_6 судового округу Брага Португалії в справі №793/17.6Т8GMR від 02.03.2018, яке набрало законної сили, визнано, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 проживали у фактичному шлюбному союзі у період з 01 серпня 2004 року по 20 жовтня 2006 року (а.с.11-34).

Ухвалою Тячівського районного суду від 10.04.2019, яка залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 31.10.2019, визнано в Україні рішення суду у справах сім`ї та неповнолітніх ОСОБА_6 судового округу Брага Португалії в справі №793/17.6Т8GMR від 02.03.2018.

Отже, встановленим є факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01 серпня 2004 року по 20 жовтня 2006 року. Оскільки спірний будинок придбано в період спільного проживання сторін, то такий, в силу приписів ст. 74 СК України, відноситься до їх спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не наділений повноваженнями пред`являти вимоги в інтересах ОСОБА_3 . Також суд послався на те, що договір дарування від 22.01.2009 є правомірним та не визнавався судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції вірно вказав, що ОСОБА_1 не має повноважень діяти в інтересах ОСОБА_3 , а отже його позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірного майна та витребування майна в її користь, не можуть бути задоволені. В цій частині рішення суду належним чином обґрунтовано.

Щодо вимог, які стосуються безпосередньо ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_1 пред`явлено вимоги про визнання за ним право власності на 1/2 частину нерухомого майна та витребування його з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів констатує, що вимоги про визнання права власності (ст.392 ЦК України) та про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.388 ЦК України) є взаємовиключними та одночасному задоволенню не підлягають.

Вимога про визнання права власності може пред`являтися особою, яка фактично володіє майном, однак її право власності не визнається чи оспорюється іншою особою, а також у разі втрати правовстановлюючих документів на таке майно. У разі ж якщо особа не володіє таким майном внаслідок його вибуття з володіння поза її волею, то вона вправі пред`явити саме віндикаційний позов.

Оскільки в даному випадку ОСОБА_1 не володіє спірним майном, то він не вправі ставити питання про визнання права власності на таке майно одночасно з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, а отже, в цій частині вимоги позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про витребування на його користь майна з чужого незаконного володіння, то відмовляючи в її задоволенні, суд послався на те, що договір дарування від 22.01.2009 є чинним та недійсним судом не визнавався.

Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними.

Зокрема ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності чинного правочину.

Оскільки договір дарування від 22.01.2009 є чинним, і не є нікчемним в силу закону, та не визнався недійсним в судовому порядку, то такий правочин створює для його сторін відповідні правові наслідки. На підставі такого правочину ОСОБА_2 і стала одноосібним власником спірного домоволодіння. Вказаний договір підтверджує правомірність та встановлює законність набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння. Отже без визнання недійсним такого паровичну, в тому числі й в 1/2 частині майна на яке претендує позивач, вимога про витребування майна не може бути задоволена, позаяк є передчасною.

Апеляційний суд не може погодитись з посиланням апелянта на те, що для витребування 1/2 частини будинку на його користь, немає необхідності визнавати недійсним договорі дарування, оскільки це не узгоджується з приписами статей 204, 321 і 334 ЦК України. В противному випадку виникне ситуація, коли на певну частину майна будуть наявні два чинні (договір та судове рішення) правовстановлюючі документи, що неприпустимо та буде слугувати перешкодою для здійснення державної реєстрації права власності за конкретною особою.

А звідси, посилання ОСОБА_1 на абз.2 п.22 постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року є неналежним в силу вище наведеного та приписів статей 3, 10 і 263 ЦПК України. А тому, таке тлумачення щодо застосування норм права в даних правовідносинах не може бути застосоване.

Отже, суд вірно відмовив у задоволенні такої вимоги, пославшись на чинність договору дарування від 22.01.2009. А доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що згідно ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Грица Ярослав Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 травня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 07 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді