Справа пр. №2-о/756/795/20
У Х В А Л А

18 грудня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Чепур Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство соціальної політики України, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю Сушкевич Валерій Михайлович , Урядовий уповноважений з прав людей з інвалідністю Баранцова Тетяна Вікторівна , Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна, Уповноважений Президента України з прав дитини Кулеба Микола Миколайович , Комітет з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Верховної Ради України, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство соціальної політики України, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю Сушкевич Валерій Михайлович , Урядовий уповноважений з прав людей з інвалідністю Баранцова Тетяна Вікторівна , Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна, Уповноважений Президента України з прав дитини Кулеба Микола Миколайович , Комітет з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Верховної Ради України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявник у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, надіслав заяву, у якій зазначив про те, що він був призваний на строкову військову службу, у зв`язку з чим просив суд відкласти розгляд справи або зупинити провадження у справі.

Представник заінтересованої особи Міністерства охорони здоров`я України в судове засідання не з`явився, заінтересована особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду письмові пояснення з приводу заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, у яких просила суд залишити указану заяву без розгляду, оскільки у даному випадку існує спір про право.

Представники заінтересованих осіб Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни та Уповноваженого Президента України з прав дитини Кулеби Миколи Миколайовича в судове засідання не з`явилися, заінтересовані особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представники заінтересованих осіб подали заяви, у яких просили суд розглядати справу за їх відсутності.

Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю Сушкевича Валерія Михайловича, Урядового уповноваженого з прав людей з інвалідністю Баранцової Тетяни Вікторівни, Комітету з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Верховної Ради України в судове засідання не з`явилися, заінтересовані особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, про причини неявки в судове засідання своїх представників суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Нормою п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Зі змісту ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

У судовому порядку підлягають встановленню факти: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить встановити факт його захворювання та настання інвалідності з першого року народження до шестирічного віку та з шестирічного до вісімнадцятирічного віку внаслідок захворювання у дитинстві у віці до 18 років. Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що він хворіє з народження, проте йому не було встановлено статус дитини-інваліда, у зв`язку з чим він був протиправно позбавлений соціальної допомоги, передбаченої законодавством. Заявник зазначив, що медико-соціальною експертною комісією 08 грудня 2015 року та 20 грудня 2016 року йому було встановлено ІІ групу інвалідності по зору з дитинства.

Встановлення факту захворювання та настання інвалідності заявник пов`язує з виникненням права на повернення невиплачених йому за минулий час коштів внаслідок його хвороби.

Як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У п. 2 цієї постанови містяться роз`яснення про те, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №310/8703/17 також зазначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованій у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Законом України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" відповідно до Конституції України гарантовано особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Порядок надання і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю віком до 18 років регулюється Порядком надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30 квітня 2002 року №226/293/169, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31 травня 2002 року №466/6754 (далі - Порядок).

Право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства та діти з інвалідністю віком до 18 років. Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність особам з інвалідністю з дитинства, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України (п. 2.1 Порядку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917 затверджено Порядок встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям (далі - Порядок №917) та Положення про лікарсько-консультативну комісію (далі - Положення №917).

Згідно з пп. 1 п. 7 Положення №917 лікарсько-консультативні комісії визначають: наявність стійкого розладу функцій організму та відповідно можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем; категорію "дитина з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю підгрупи А", причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати працездатності (у відсотках) у дітей віком від 15 до 18 років, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві; потребу дитини з інвалідністю у забезпеченні її технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань; потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності для направлення дитини з інвалідністю до реабілітаційних установ та інших установ, що здійснюють соціальне обслуговування.

За приписами п. 4 Порядку №917 медико-соціальна експертиза проводиться комісіями з метою встановлення дітям категорії "дитина з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю підгрупи А" за направленням лікаря, який надає первинну медичну допомогу, закладу охорони здоров`я, в якому спостерігається дитина, після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб дитини, визначення клініко-функціонального діагнозу, здійснення лікувальних і реабілітаційних заходів та отримання їх результатів за наявності документів, що підтверджують стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюваннями, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що призводять до обмеження життєдіяльності дитини.

Відповідно до п. 7 Порядку №917 датою встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю підгрупи А" вважається день надходження до комісії документів, зазначених у п. 4 цього Порядку №917.

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що чинним законодавством не передбачено встановлення особі категорії "дитина з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю підгрупи А" після досягнення нею 18 років.

Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Мністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Згідно з п. п. 3, 4 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 визначено порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.

Відповідно до п. 14 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку (п. 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності).

Таким чином, законодавством передбачено інший порядок встановлення факту захворювання та часу настання інвалідності, а саме - таке питання належить виключно до компетенції медико-соціальних експертних комісій. Указане виключає можливість встановлення цього факту в судовому порядку, оскільки є складовою процесу надання статусу особи з інвалідністю з дитинства, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи.

З огляду на зазначене, заявлена ОСОБА_1 вимога про встановлення факту захворювання та настання інвалідності з першого року народження до шестирічного віку та з шестирічного до вісімнадцятирічного віку внаслідок захворювання у дитинстві у віці до 18 років не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна вирішуватись в позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.

Аналогічна правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №233/2929/17.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, суд вважає, що у даному випадку заява ОСОБА_1 повинна вирішуватись в позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури та не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство соціальної політики України, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю Сушкевич Валерій Михайлович , Урядовий уповноважений з прав людей з інвалідністю Баранцова Тетяна Вікторівна , Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна, Уповноважений Президента України з прав дитини Кулеба Микола Миколайович , Комітет з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Верховної Ради України, про встановлення факту, що має юридичне значення,- закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т.В. Андрейчук