ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1218/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р. С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2020 року, суддя Шевчук В.В., у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

встановив :

В грудні 2019 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася в Приморський районний суд м. Одеса з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідач, будучи призначеним на посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 22.06.2016 по 15.04.2019 року.

09.09.2016 року ОСОБА_1 , виконуючи службові обов`язки, керуючи автомобілем «УАЗ 31512» державний номерний знак НОМЕР_2 , що на праві оперативного управління належить В/Ч НОМЕР_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок чого автомобіль «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.12.2018 року, яке набрало законної сили, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 14750,40 грн. сплаченого страхового відшкодування та 3062 судових витрат. На виконання вказаного рішення суду з рахунків позивача проведено безспірне списання грошових коштів у визначеному судом розмірі, у зв`язку з чим у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача, як особи винної у скоєнні ДТП.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2020 року вказану цивільну справу передано за територіальною підсудністю до Славутського міськрайонного суду Хмельницької області для подальшого розгляду.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.05.2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку регресу завдану шкоду на користь військової частини НОМЕР_1 у сумі 530 грн. Вирішено питання судових витрат.

Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На думку апелянта, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права. Зокрема, необґрунтовано застосував норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, а не норми Цивільного кодексу України. При цьому судом зроблено помилковий висновок про те, що в даному випадку ОСОБА_1 повинен нести матеріальну-правову, а не цивільно-правову відповідальність. Судом також невірно визначено момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, не з`ясовано розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.06.2019 № 124 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 призначено на посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 (а.с. 8). Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2019 № 77 ОСОБА_1 звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 9).

09.09.2016 року з вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , який керував автомобілем «УАЗ 31512» ДНЗ1023 В 6, що належить вказаній військовій частині, скоєно ДТП внаслідок якої автомобіль марки «Mitsubishi» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 16).

Відповідно до рішення Господарського суду Одеської області ухваленого за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 з останньої на користь МТСБ України стягнуто 14750,40 грн. сплаченого страхового відшкодування, 1300 грн. витрат, 1762 грн. судового збору (а.с. 19).

Згідно з повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 20.03.2019 року № 35, з рахунку військової частини НОМЕР_1 на виконання наказу Господарського суду Одеської області від 26.02.2019 року № 916/1883/18 списано кошти у сумі 17812,40 грн. (а.с. 28).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 був призначений на посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 з посадовим окладом 530 грн. на місяць. Оскільки інших доказів щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 справа не містить, тому суд прийшов до висновку про те, що позивач має право регресної вимоги сплаченого страхового відшкодування до відповідача лише в розмірі місячного посадового окладу, який складає 530 грн.

Висновок суду не є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням таким суб`єктом владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 826/7431/16).

Частиною третьою статті 6 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу проходження відповідачем військової служби за контрактом на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 , під час якої ОСОБА_1 визнано винним у ДТП, що сталася 09.09.2016 року за наслідком якої третій особі ОСОБА_2 завдано матеріальної шкоди. Вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП встановлена постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року.

За результатами вказаної ДТП військовій частині НОМЕР_1 завдано збитків, що полягають у сплаченій МТСБ України сумі грошових коштів, які було стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь МТСБ України, яке перерахувало на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування, у зв`язку із вищевказаним ДТП.

Відповідно до витягів із наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №124 та №77 ОСОБА_1 дійсно перебував на військовій службі за контрактом на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 з 22.06.2016 року по 15.04.2019 року (а.с. 8,9).

Позивач, як військова частина, у якій ОСОБА_1 проходив військову службу, заявила вимоги про стягнення саме на користь А3519 завданих державі матеріальних збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, як матеріально відповідальна особа, завдав шкоду державі в особі військової частини у зв`язку з відшкодуванням збитків внаслідок ДТП у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням.

Відповідно до пункту 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою ВР України від 23.06.1995 р., №243/95-ВР, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

За змістом пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.

Пунктами 13-15 Положення передбачено підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.

У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якими охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05.12.2018 року (справа № 818/1688/16), від 12.12.2018 року (справа № 826/7431/16), від 13.02.2019 року (справа № 727/10968/17), а також Верховний Суд у постановах від 23.04.2020 року (справа № 638/11953/17), від 04.09.2019 року (справа № 522/16964/15), від 12.06.2019 року (справа № 707/1679/17).

За таких обставин суд приходить до висновку що провадження у справі слід закрити, оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції скасувати.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 374, 377, 382, 384, 389,390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2020 року скасувати. Провадження у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби.
Позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним копії даної постанови звернутися до Хмельницького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко