Постанова

Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ

справа № 359/11588/15-ц

провадження № 61-23308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бориспільська міська рада, ОСОБА_2 ,

треті особи: державний нотаріус Бориспільського міського державного нотаріального округу Кардашевська Марта Володимирівна, реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М. Ю., Голуб С. А., Приходька К. П.,

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бориспільської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Бориспільського міського державного нотаріального округу Кардашевська М. В., реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним рішення, скасування права власності на нерухоме майно.

Вимоги обґрунтовував тим, що 14 лютого 1974 року ОСОБА_4 склала заповіт на його користь, за яким на випадок смерті заповіла йому будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла

24 січня 1979 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим вважав, що набув право власності на цей об`єкт нерухомого майна та право користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок.

Разом із тим йому стало відомо, що 19 грудня 2006 року його брат ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 вказаний будинок на підставі договору дарування, у якому зазначено, що продавець є власником предмета продажу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Бориспільською державною нотаріальною конторою від ІНФОРМАЦІЯ_4, (тобто за 20 днів до смерті ОСОБА_4 ).

У зв`язку з цим посилався на недійсність такого правочину.

У подальшому рішенням Бориспільської міської ради від 21 травня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільської міської ради від 06 жовтня 2015 року затверджено цей проєкт землеустрою, передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

09 листопада 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

Вважав таку передачу земельної ділянки відповідачу незаконною, оскільки попередньо його право землекористування не було припинене.

Ураховуючи наведене, просив:

- встановити факт, що за час життя ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на цей об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування;

- визнати недійсним рішення Бориспільської міської ради від 06 жовтня 2015 року;

- скасувати право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ;

- вилучити запис про право власності від 21 жовтня 2015 року № 1954267 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

22 червня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 19 грудня 2006 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 ;

- скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що за життя ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування, укладений 19 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Меленною Т. К., зареєстрований в реєстрі за № 2-3057.

Визнано недійсним рішення Бориспільської міської ради від 06 жовтня 2015 року в частині затвердження проєкту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 47199084, видане 09 листопада 2015 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції на ім`я ОСОБА_2 .

Скасовано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 21 жовтня 2015 року № 11954267 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування в іншій частині відмовлено.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт належності спірного житлового будинку ОСОБА_4 , яка заповіла його позивачу, у зв`язку з чим договір дарування цього будинку від 19 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , є недійсним.

Вказані обставини є підставою для визнання за позивачем права власності на будинок, визнання частково недійсним рішення Бориспільської міської ради про передачу відповідачу у власність земельної ділянки, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування його права власності на неї та вилучення з реєстру запису про право власності на землю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Суд виходив із того, що позивач не надав правовстановлюючих документів на спірні будинок і земельну ділянку, що свідчить про недоведеність факту належності цього нерухомого майна ОСОБА_4 .

Короткий зміст касаційної скарги

У березні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції

Справу № 359/11588/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилається на те, що апеляційний суд не врахував, що його брат ОСОБА_5 оформив свідоцтво на спадщину 15 липня 1978 року, ще до смерті спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто оформлення спадщини відбулося злочинним шляхом.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку, на яку він ( ОСОБА_1 ) мав право користування.

Суд першої інстанції не був повідомлений про те, що земельна ділянка 11 грудня 2015 року була продана ОСОБА_2 ОСОБА_6 . Апеляційний суд не звернув увагу на те, що в договорі купівлі-продажу спірної ділянки зазначено, що вона вільна від забудови.

Вважає оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим.

Обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_7 є рідними братами.

14 лютого 1974 року їх мати ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким на випадок смерті заповіла належний їй будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

24 січня 1979 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

24 листопада 2015 року він повторно звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори від 24 листопада 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ним не надано правовстановлюючого документа на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

19 грудня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 цього договору будинок належить дарувальнику ( ОСОБА_5 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Бориспільською державною нотаріальною конторою 15 липня 1978 року, зареєстрованого Бориспільським МБТІ 14 липня 2006 року за № 3034.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Рішенням Бориспільської міської ради від 21 травня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільської міської ради від 06 жовтня 2015 року затверджено цей проєкт землеустрою, передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

21 жовтня 2015 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку, номер запису про право власності 11954267.

09 листопада 2015 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржене рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

При відмові у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його мати ОСОБА_4 за життя була власником спірного будинку.

Колегія не погоджується з висновком апеляційного суду з таких підстав.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності.

Відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок він був побудований у 1954 році.

У 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верхової Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будівництва його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його мати ОСОБА_4 була власником будинку АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх вимог надав суду повідомлення Бориспільської сільськогосподарської артілі ім. Булганіна від 22 березня 1958 року № 42, відповідно до якого ОСОБА_4 встановлено садибну ділянку розміром 0,25 га.

Згідно з копією технічного паспорту житловий будинок на АДРЕСА_1 був збудований ще у 1954 році. Зі змісту заповіту цей житловий будинок належав ОСОБА_4 , яка до своєї смерті проживала в ньому.

Згідно з відомостями будинкової книги домоволодільцем спірного будинку була ОСОБА_4 .

За таких обставин суд першої інстанції згідно з вимогами статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) зробив обґрунтований висновок про встановлення факту, що за час свого життя ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

У зв`язку із доведеністю факту належності спірного житлового будинку ОСОБА_4 , яка заповіла його позивачу, суд першої інстанції зробив висновок про визнання договору дарування цього будинку від 19 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , недійсним, визнання за позивачем права власності на будинок, визнання частково недійсним рішення Бориспільської міської ради про передачу відповідачу у власність земельної ділянки, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування його права власності на неї та вилучення з реєстру запису про право власності на землю.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

За таких обставин, ефективним способом захисту права ОСОБА_1 є віндикаційний позов.

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення апеляційного суду у частині встановлення факту, що має юридичне значення, скасуванню та залишенню в силі у цій частині рішення суду першої інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, скасувати.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2016 року у частині вимог ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити в силі.

В іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук