МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №370/1855/19

"25" листопада 2020 р. Макарівський районний суд Київської області

у складі: судді Мазки Н.Б.

із секретарем Лещук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Макарів Макарівського району Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клітко Валентини Василівни про визнання договору дарування недійсним та скасування запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клітко Валентини Василівни про визнання договору дарування недійсним та скасування запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що з 23.12.2006 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з постійними непорозуміннями та розбіжностями щодо сімейних цінностей відносин між нею, позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 були фактично припинені та з 2016 року останній проживає окремо.

В 2008 році на спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартиру АДРЕСА_1 . Документи на квартиру завжди знаходилися у відповідача ОСОБА_2 .

Крім вище вказаного майна подружжям за час спільного проживання було нажито інше майно. В зв`язку з поведінкою відповідача ОСОБА_2 позивачка вирішила звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. З відповідачем ОСОБА_2 останнім часом стосунки погіршились, оскільки останній не має бажання добровільно поділити спільно нажите майно.

19.06.2019 року отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна їй, ОСОБА_1 стало відомо, що на підставі договору дарування №704 від 29.01.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко Валентиною Василівною, відповідач ОСОБА_2 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Жодних документів щодо дозволу відчуження чи дарування своєї частий вказаної квартири ОСОБА_1 не підписувала та не давала таких повноважень нікому. Про існування договору дарування №704 від 29.01.2009 року, на підставі якого набув право власності відповідач ОСОБА_2 на всю квартиру, ОСОБА_1 дізналася 19.06.2019 року. В категоричній формі ОСОБА_1 стверджує, що жодних погоджень щодо набуття права власності всієї квартири ОСОБА_2 не давала.

За таких обставин договір дарування №704 від 29.01.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко Валентиною Василівною має бути визнаним судом недійсним, оскільки жодних погоджень на його укладення ОСОБА_1 не давала та ОСОБА_2 при його укладенні ввів в оману інших сторін щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на його вчинення, тому вказана реєстрація підлягає скасуванню.

Позивачка ОСОБА_1 просить: - визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , №704 від 29.01.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко Валентиною Василівною;

-скасувати запис у реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_4 , будучи повідомленими про час, місце розгляду справи належним чином, до суду не з?явилися, про причини неявки не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи повідомленим про час, місце розгляду справи належним чином до суду не з?явився, про причини неявки не повідомив.

Згідно поданому відзиву, відповідач ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вказана позовна заява безпідставна, доводи позивачки надумані та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідач наголошує, що дійсно перебував у шлюбі з позивачкою з 23.12.2006 року по 20.02.2018 року. Під час шлюбу 29.01.2009 року набув за договором дарування від ОСОБА_5 квартиру.

На думку відповідача, вказана квартира є його особистою приватною власністю і, на той час дружина ОСОБА_1 не набула у цьому майні права спільної сумісної власності подружжя. Тому для укладання оспорюваного позивачкою договору дарування законом не вимагалася будь-яка її згода як усна так і письмова.

Спірний договір був укладений відповідно до вимог законодавства та посвідчений нотаріально.

Позивачка ОСОБА_1 за спірним договором не набула і не могла набути будь-яких прав стосовно подарованої квартири, вона не була стороною цього правочину, а тому не є заінтересованою особою, яка має право оскаржувати цей договір дарування.

Відповідач ОСОБА_2 наголошує, що позивачкою не надано до позовної заяви доказів, які б могли підтверджувати вказані нею обставини щодо виникнення у неї будь-яких прав за договором дарування та введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на його вчинення.

Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., будучи повідомленою про час, місце розгляду справи належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №340, до суду не з?явилася, про причини неявки не повідомила.

Згідно раніш наданому відзиву приватний нотаріус Клітко В.В. просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пояснивши, що 29.01.2009 року за реєстровим №704 нею посвідчено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за участю сторін: дарувальник ОСОБА_5 , обдаровуваний ОСОБА_2 , згідно якому дарувальник ОСОБА_5 подарував та передав, а обдаровуваний ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру.

Обдаровуваному для прийняття в дар будь-якого майна, в тому числі нерухомого майна, та підписання договору дарування, не вимагається згода другого з подружжя. За договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. 29.01.2009 року за реєстровим №704, обдаровуваним ОСОБА_2 отримано в дар квартиру. Для посвідчення вищезазначеного договору дарування, надання будь-яких дозволів, погоджень чи інших документів від дружини обдаровуваного, про які позивачка зазначає в позовній заяві, законодавством не передбачено.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Судом встановлено, що згідно свідоцтву про шлюб серії НОМЕР_1 , виданому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 23.12.2006 року, про що зроблено відповідний актовий запис №1584. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_7 (а.с.14).

Згідно свідоцтву про народження серії НОМЕР_2 , виданому Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками вказані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15).

Згідно свідоцтву про народження серії НОМЕР_3 , виданому Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками вказані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.16).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта №171121488 від 19.06.2019 року, ОСОБА_2 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності договір дарування №704 від 29.01.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. (а.с.17-18).

Відповідно договору дарування квартири від 29.01.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., ОСОБА_5 подарував та передав, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 25777228 (а.с.54).

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно вимог ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вимогами ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з вимогами ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1-5 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч.1 ст.215 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно роз`яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У пункті 20 цієї постанови роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За правилом ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз ст.230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

За нормами п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Оцінюючі здобуті докази, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування.

Позивачкою не доведено того факту, що відповідач ОСОБА_2 помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Суд критично оцінює твердження позивачки про те, що ОСОБА_2 при укладенні договору дарування ввів в оману інших сторін щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на його вчинення, тому вказана реєстрація підлягає скасуванню.

Оскільки позивачкою не зазначено відомостей кого саме було введено в оману та якими саме діями відповідач це зробив. На підтвердження вказаного позивачкою не надано належних доказів.

Також, суд звертає увагу, що для посвідчення договору дарування законодавством не передбачено надання будь-яких дозволів, погоджень чи інших документів від дружини обдаровуваного.

Керуючись вимогами ст.3, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16, 202, 203, 230, 717 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» ст.81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати його складення.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.273 ЦПК України.

Рішення складено 25.11.2020 року.

Суддя