Провадження № 2/201/818/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2019р. ОСОБА_1 через свого представника адвоката Стрєльнікова Є.А. (діє на підставі ордеру від 25.10.2019р. а.с. 21) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 14).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 30.10.2019р. позовну заяву було залишено без руху і позивачці був наданий строк на усунення її недоліків (а.с. 25-26).

Після усунення недоліків позовної заяви шляхом надання уточненої позовної заяви із вимогами до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава І.О.) (а.с. 31-32) ухвалою судді від 04.11.2019р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. 33-34).

Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Аршави І.О. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що її батько - ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.12.1963р. набув право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Потім, на підставі договору дарування від 14.09.1970р. батько набув право власності ще на 1/6 частину вказаного домоволодіння. Таким чином ОСОБА_3 став власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

15.09.2015р. ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповідав у рівних частках ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного домоволодіння.

ОСОБА_4 надала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки. Таким чином, єдиною спадкоємицею майна ОСОБА_3 стала позивачка.

Проте, нотаріусом було їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію за ОСОБА_3 35/100 часток вищевказаного житлового будинку, а за співвласником будинку зареєстрована саме 65/100 часток.

Тобто, наявні протиріччя в заявлених документах, що підтверджують право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 з даними зазначеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А також в заповіті від імені ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршава І.О. 15.09.2015 за реєстровим №4648, прізвище вказано « ОСОБА_5 », а в перекладі паспорту з російської на українську мову та картці платника податків, виданої 21.08.2017 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « ОСОБА_6 Наталья».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172036101 від 28.06.2019р., власником 65/100 часток домоволодіння є ОСОБА_2 . Підставою для виникнення права власності на 65/100 часток домоволодіння вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності.

Зазначена зміна часток співвласників домоволодіння завадила позивачці отримати свідоцтво про право власності на спадщину в загальному порядку, що змусило її звернутись до суду.

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1220, 1296, 1297 ЦК України, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідач Дніпровська міська рада, будучи повідомленим належним чином про дату, місце та час проведення підготовчого засідання та судового засідання по справі, про що наявні докази в матеріалах справи (а.с. 71, 75, 80), в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи без його участі не надав.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, з огляду на приписи ч. 1 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах.

Від третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського МНО Аршави І.О. до суду 20.11.2019р. надані належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 37/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37-68), а також заява, у якій нотаріус просив справу розглядати без її участі (а.с. 36).

Представник позивача адвокат Стрєльніков Є.А. 15.01.2020р. і 31.01.2020р. надав заяви, у яких просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. 76, 79).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги обох сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Суд встановив наступні обставини справи по справі і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що батько позивачки ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.12.1963р., посвідченого нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Прийменко А.І. за реєстровим № 3-4140, набув право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 64-65).

Потім, на підставі договору дарування від 14.09.1970р., посвідченого нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Слободян Е.Б. за реєстровим № 4-5014, ОСОБА_3 набув право власності ще на 1/6 частину вказаного домоволодіння (а.с. 62-63).

Отже, на підставі вказаних договорів дарування ОСОБА_3 став власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Як видно з технічного паспорта (інвентарна справа № 0998/19) на садибний (індивідуальний) житловий будинок, 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 складається з приміщень квартири № 1: коридор № 1-1, кухня № 1-2, житлова № 1-3, коридор № 1 4, житлова № 1-5, житлова № 1-6, ванна № 1-7, загальною площею 46,0 кв.м, а також літньої кухні літ. Б площею 18,2 кв.м, вбиральні літ. Е площею 1,0 кв.м, споруди літ. І (хвіртка № 1, частина огорожі № 3, водоколонка № 4, огорожа № 6 (а.с. 9-11).

Актом інженера з технічної інвентаризації від 20.06.2019р. підтверджена відсутність самочинного будівництва (а.с. 12).

15.09.2015р. ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Аршавою І.О. за № 4648, яким все своє майно заповідав у рівних частках ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_1 (а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 40).

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного домоволодіння.

ОСОБА_4 25.10.2016р. надала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки ОСОБА_1 (а.с. 39).

Таким чином, єдиною спадкоємицею майна після смерті ОСОБА_3 стала позивачка ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Аршави І.О. від 10.09.2019р. позивачці (в особі представника ОСОБА_7 ) відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію за ОСОБА_3 35/100 часток вищевказаного житлового будинку, а за співвласником будинку - ОСОБА_2 зареєстровано 65/100 часток домоволодіння.

Отже, були наявні протиріччя в заявлених документах, що підтверджують право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 з даними зазначеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, в заповіті від імені ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Аршава І.О. 15.09.2015р. за реєстровим №4648, прізвище вказано « ОСОБА_5 », а у перекладі паспорту з російської на українську мову та картці платника податків, виданої 21.08.2017р. ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « ОСОБА_8 » (а.с. 15).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172036101 від 28.06.2019р. за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості реєстраційний № 01, загальна площа 106 кв.м, житлова площа 65.2 кв.м, опис: житловий будинок літ. А-1, житлова прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, прибудова літ. al-1, прибудова літ. а2-1, прибудова літ. а3-1, прибудова літ. а4-1, ґанок літ. а, ґанок літ. а1, літня кухня літ. Б, гараж літ. В, оглядова яма під В, вбиральня літ. Д, вбиральня літ. Е, літня кухня літ. Ж, споруди, мостіння№ 1-10,1, II, запис про право власності № 13026506 від 28.12.2015, власник частки 65/100 ч. ОСОБА_2 .

Підставою для виникнення права власності зазначено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності, який виходячи з Єдиного державного реєстру судових рішень було подано за аналогічних цьому позову підстав (а.с. 16).

Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц, були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 65/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, зміна часток співвласників домоволодіння призводить до того, що позивачка не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину в загальному порядку на інші (успадковані) 35/100 часток домоволодіння, що змусило її звернутись до суду.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Постановою нотаріуса від 10.09.2019р. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з суперечливими (як вказував нотаріус у постанові) даними між наданими документами, що підтверджують право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 і даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом із тим, судом установлено, що вищевказаним рішенням суду визнано право власності за ОСОБА_2 на 65/100 частин спірного домоволодіння після смерті чоловіка ОСОБА_9 і сина ОСОБА_10 . Означеним рішенням не вирішені майнові права позивачки і її спадкодавця ОСОБА_3 і ці рішення жодним чином не стосується учасників даної справи, крім того, позивачка просить визнати за нею право власності на решту - 35/100 частин спірного домоволодіння, які належали її батьку, а не на весь будинок.

При розгляді спору суд враховує, що у перекладі паспорта позивачки з російської на українську мову та у картці платника податків, виданої 21.08.2017 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « ОСОБА_8 », а у заповіті від імені ОСОБА_3 - « ОСОБА_5 », проте означені помилки допущені лише внаслідок перекладу паспорта з російської на українську мову. Разом із тим, іншими матеріалами справи достеменно підтверджується, що це одна й та сама особа ОСОБА_1 .

Отже позивачка не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення) внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Позивачка звернулася до суду через об`єктивні обставин, незалежні від її волі, які позбавляють її можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну частку домоволодіння, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, її право підлягає захисту судом.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1266 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», листом ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ), що складається з приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме, коридор № 1 -1, кухня № 1-2, житлова № 1 -3, коридор № 1 4, житлова № 1-5, житлова № 1-6, ванна № 1-7, загальною площею 46,0 кв.м, а також літньої кухні літ. Б площею 18,2 кв.м, вбиральні літ. Е площею 1,0 кв.м, споруди літ. І (хвіртка № 1, частина огорожі № 3, водоколонка № 4, огорожа № 6), що розташовані на земельній ділянці площею 0,0254 га кадастровий номер :03:144:0033.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Наумова О.С.