У х в а л а

1 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 468/287/15-ц

Провадження № 14-121зц20

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з клопотанням ОСОБА_1 (далі - відповідач) про перегляд рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року, постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року (далі - клопотання про перегляд судових рішень) у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і

в с т а н о в и л а :

у лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :04:033:0003, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка).

30 липня 2018 року Баштанський районний суд Миколаївської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов: зобов`язав відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркана на межі суміжного землекористування між земельними ділянками АДРЕСА_1 у правий бік для приведення меж у стан відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2010 року серії ЯК № 583174, право власності на яку належить позивачеві, а саме: у фасадній частині вздовж фасадної межі перенести паркан у правий бік на відстань 0,71 м довжиною 21,92 м; у середній частині перенести паркан вправо на відстань 2,15 м - 1,11 м довжиною 1,73 м; у задній торцевій частині паркан перенести вправо довжиною 9,26 м шириною 1,53 м; задню торцеву межу земельної ділянки № НОМЕР_1 перенести вверх на відстань 1,07 м у правій боковій частині.

19 вересня 2018 року Апеляційний суд Миколаївської області прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача, в якій він просив скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

22 жовтня 2018 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

19 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою залишив касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року - без змін.

27 липня 2020 року на адресу Великої Палати Верховного Суду надійшло клопотання про перегляд судових рішень, яке було розподілене 25 серпня 2020 року судді Гудимі Д. А. згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. У цьому клопотанні відповідач просить скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року, постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Клопотання про перегляд судових рішень мотивує порушенням судом норм права, «використанням завідомо підроблених документів і легалізації результатів судової земельної технічної експертизи, проведеної з порушенням правовстановлюючих документів на земельну ділянку».

Відповідно до частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

За змістом статей 393 і 394 ЦПК Україниповноваженнями прийняти касаційну скаргу та відкрити касаційне провадження наділений Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, а не Велика Палата Верховного Суду.

Вичерпний перелік підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду не має можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд. А Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду, який розглянув касаційну скаргу відповідача, на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 468/287/15-ц не передавав. Крім того, після завершення касаційного розгляду у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для розгляду клопотання про перегляд судових рішень.

Отже, у справі № 468/287/15-ц Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для розгляду клопотанняпро перегляд судових рішень, яке подав відповідач. Тому у прийнятті цього клопотання необхідно відмовити та повернути його відповідачеві.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. The United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. The United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду його клопотання про перегляд судових рішень не порушує права відповідача на доступ до суду, адже такий доступ був забезпечений у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зокрема через право на подання до Верховного Суду та розгляд цим судом касаційної скарги.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду з клопотанням про перегляд судових рішень, зокрема постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року, яку в силу прямої вказівки закону не можна оскаржити, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду клопотання ОСОБА_1 про перегляд рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року, постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

2. Клопотання ОСОБА_1 про перегляд рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2018 року, постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року і додані до нього матеріали повернути відповідачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:С. В. БакулінаЛ. М. Лобойко
В. В. БританчукН. П. Лященко
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівВ. В. Пророк
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
Ж. М. ЄленінаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковО. С. Ткачук
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська