Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 725/4159/18

провадження № 61-5915св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Усика Г. І. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацька Галина Федорівна, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Г. Ф. (далі - державний реєстратор Карвацька Г. Ф.), Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що09 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CVR0GA00000054, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 60 000,00 доларів США на споживчі цілі та 6 000,00 доларів США для сплати страхових платежів, зі сплатою 0,92 процентів щомісяця за користування кредитом, на строк до 07 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язання 09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,80 кв. м, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2007 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради відповідно до розпорядження від 04 квітня 2007 року № 46258.

29 липня 2017 року він отримав претензію ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення у тридцятиденний строк із вказаної квартири у зв`язку з тим, що 23 вересня 2016 року банк набув її у власність на підставі іпотечного застереження, яке міститься у договорі іпотеки квартири від 09 липня 2007 року. На підтвердження реєстрації права власності на квартиру ПАТ КБ «ПриватБанк» приєднало до претензії витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з яким 27 вересня 2016 року державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31578399, на підставі якого внесено запис про право власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» не укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а договір іпотеки квартири від 09 липня 2007 року не містить відповідного застереження, та на порушення державним реєстратором вимог частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 35 Закону України «Про іпотеку», підпунктів 1, 2 пункту 61 Порядку проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок від 25 грудня 2015 року № 1127), просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Карвацької Г. Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 вересня 2016 року, індексний номер 31578399, відповідно до якого за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,80 кв. м.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Карвацької Г. Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 вересня 2016 року, індексний номер 31578399, на підставі якого здійснено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,80 кв. м, за ПАТ КБ «ПриватБанк», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 27 договору іпотеки квартири від 09 липня 2007 року передбачено застереження про передачу іпотекодержателю права власності на спірну квартиру, на підставі якого банк мав право зареєструвати за собою право власності на неї. Дослідивши матеріали реєстраційної справи, наданої державним реєстратором, суд установив, що 09 серпня 2016 року банк направляв позивачу вимогу про усунення порушень за кредитним договором із попередженням про те, що у разі невиконання зазначеної вимоги іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб шляхом набуття права власності на нього. Вказана вимога отримана 11 серпня 2016 року особою на ім`я « ОСОБА_4 » із зазначенням «родич». Зважаючи на те, що банк не надав доказів на підтвердження того, що особа, якій вручено поштове відправлення, адресоване позивачу, є його повнолітнім членом сім`ї, суд першої інстанції дійшов висновку про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки у зв`язку з недотриманням іпотекодержателем вимог пункту 61 Порядку від 25 грудня 2015 року № 1127 щодо необхідності подання державному реєстратору документа, що підтверджує факт закінчення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року задоволено апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», що є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк»), рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, не є ефективним, оскільки не поновлює його права. Фактично зміст позовних вимог зводиться до оспорювання законності переходу права власності на предмет іпотеки, тому належним способом захисту є скасування запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та визнання права власності на зазначене нерухоме майно на підставі статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Додатково апеляційний суд зазначив, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, у зв`язку з чим належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що висновок суду апеляційної інстанції про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права є помилковим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/7173/16 зазначено, що визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Заявник вказує, що положення частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають внесення запису про скасування державної реєстрації не тільки за фактом скасування самого запису про державну реєстрацію прав, а й за фактом скасування прийнятого державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав. Судове рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, є підставою для внесення державним реєстратором запису про скасування державної реєстрації прав на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк», і як наслідок попередній запис про реєстрацію права власності на квартиру залишається чинним. Зважаючи на наведене, не може бути підставою для відмови у задоволенні зазначеного позову лише непред`явлення окремої вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру в порядку статті 392 ЦК України. Банк не довів, що попередньо, до звернення із заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, він надсилав іпотекодавцю вимогу про усунення порушення за кредитним договором. Оскільки державний реєстратор не врахував зазначеної обставини, то рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком підлягає скасуванню.

На думку позивача, суд першої інстанції правильно встановив, що наявне у матеріалах реєстраційної справи повідомлення з відміткою про його вручення: « ОСОБА_4 », «родич», не відповідає вимогам, передбаченим Правилам надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив від АТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду суддею-доповідачем Журавель В. І. від 26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 725/4159/18 із Першотравневого районного суду м. Чернівці та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді-доповідачу Усику Г. І.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої у березні 2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CVR0GA00000054, відповідно до якого позичальнику надано кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 60 000,00 доларів США та 6 000,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користуванням кредитом 0,92 проценти щомісяця, на строк до 07 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язання 09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,80 кв. м, яка належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2007 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради.

Із матеріалів реєстраційної справи № 101 убачається, що 09 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало на адресу іпотекодавців вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 09 липня 2007 року № CVR0GA00000054, у якій зазначено, що станом на 09 серпня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 складає 62 010,18 доларів США, та міститься попередження про те, що на підставі пункту 27 договору іпотеки, статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 57 Порядку від 25 грудня 2015 року № 1127 після спливу тридцятиденного строку з дня отримання повідомлення, банком буде зареєстровано право власності на предмет іпотеки. На зворотних повідомленнях про вручення поштового відправлення від 09 липня 2007 року міститься відмітка про їх отримання 11 серпня 2016 року особою на ім`я « ОСОБА_4 » з позначкою «родич».

27 вересня 2016 року державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

20 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило іпотекодавцям претензію з вимогою про добровільне звільнення квартири, яка передана в іпотеку з посиланням на реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).

Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державним реєстратором, а також на час постановлення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи.

При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру прав вичерпує свою дію.

Тому належним (ефективним) способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора). При постановленні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції правильно застосував закон, чинний на момент ухвалення судового рішення.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а не з вимогами про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, та постановив рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з підстав обрання неефективного способу захисту.

Та обставина, що суд апеляційної інстанції, крім викладеного вище, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказав на те, що належним способом захисту порушеного права позивача разом із вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно є також вимога про визнання права власності на зазначене майно на підставі статті 392 ЦК України, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки результат вирішення спору по суті не зміниться.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ. І. Усик
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко

Постанова складена та оформлена суддею Гулейковим І. Ю. в порядку частини третьої статті 415 ЦПК України.