Справа № 185/8088/19
Провадження № 4-с/242/38/20
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
20 серпня 2020 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Селидове скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця,-
в с т а н о в и в:
10.08.2020 р. заявник звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Стражник Г.
- поновити строк для подання скарги;
- визнати неправомірними дії державного виконавця Павлоградского міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Стражник Галини щодо складання довідки-розрахунку заборгованості згідно рішення № 2-5343 від 20.10.2005 р. про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі ј частини з листопада 2016 р. по березень 2020 р. у виконавчому провадженні № 16824747 з виконання виконавчого листа № 2/5343 від 20.10.2005 р., виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області;
- скасувати довідку-розрахунок заборгованості згідно рішення № 2-5343 від 20.10.2005 р. про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі ј частини з листопада 2016 р. по березень 2020 р. у виконавчому провадженні № 16824747 з виконання виконавчого листа № 2/5343 від 20.10.2005 р., виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області;
- зобов`язати державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Стражник Галину зробити перерахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 16824747 з виконання виконавчого листа № 2/5343 від 20.10.2005 р., виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з урахуванням платіжних доручень про сплату аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з листопада 2016 р. по день прийняття остаточного рішення суду у зазначеній справі, перевіривши при цьому належним чином доходи боржника ОСОБА_1 .
Сторони у судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлялися належним чином. Суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника скаржника, оскільки згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Статтею 19 зазначеного Закону передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Згідно ч.4 ст.11 Закону строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом з`ясовано, що, фактично, рішенням суду, яке набрало чинності, було зменшено розмір аліментів, що утримуються з ОСОБА_1 . Згідно повідомлення державного виконавця, вона обізнана, що 24.11.2016 р. ОСОБА_1 було звільнено з військової частини НОМЕР_1 та припинено стягнення аліментів, інформація щодо працевлаштування боржника відсутня. Таким чином, заборгованість за період з 01.11.2017 р. по 01.04.2020 р. нараховується згідно статистичних даних по середньомісячній заробітній платі штатних працівників по містах та районах за 2017 2020 р.р.
Надано довідку розрахунок заборгованості, відповідно до якої аліменти нараховуються у розмірі ј частини.
Надано копії квитанцій про перерахування аліментів від 30.05.2020 р., 30.06.2020 р., 31.07.2020 р.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що фактично, державним виконавцем проводились нарахування аліментів у розмірі ј частки доходів боржника в той час, як розмір аліментів було зменшено за рішенням суду, крім того, наявні квитанції про часткову сплату аліментів. Проте, заявником, всупереч вимог ЗУ «Про виконавче провадження», не виконані покладені на нього ст..19 зазначеного Закону обов`язки та не надано відомостей того, що він повідомляв державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, про зміну розміру стягуваних аліментів, а тому державний виконавець не знав про дані обставини при розрахунку заборгованості.
Державним виконавцем не надано спростування з приводу скарги та щодо неправильності розрахунку.
Проте, суд не може брати на себе повноваження щодо зобов`язання проведення такого розрахунку чи перерахунку, що є обов`язком державного виконавця.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 державним виконавцем було відмовлено у проведенні перерахунку заборгованості по аліментам на підставі рішення суду та квитанцій про часткову оплату, суду не надано.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні скарги слід відмовити внаслідок передчасності заявлених вимог.
Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України суд, -
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовити в повному обсязі.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя В.Г.Черков