Дата документу 11.09.2020 Справа № 311/2958/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 311/2958/19 Головуючий у 1-й інстанції Задорожко Д.А.
провадження № 22-ц/807/2718/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на непрацездатних батьків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 на підставі ст.ст.202, 203 СК України аліментів на своє утримання у розмірі по 1/6 частки з всіх видів заробітку на кожного, посилаючись на те, що вони є непрацездатними, страждають на низку хронічних захворювань, отримують мінімальну пенсію і потребують матеріальної допомоги, а відповідач, який є їх рідним сином, ухиляється від свого обов`язку утримувати батьків.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/7 частки всього його заробітку (доходу), щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання у розмірі 1/8 частки всього його заробітку (доходу), щомісячно.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, не врахував, що позивачі по справі мають земельні паї, та самі обробляють земельні ділянки. Позивачами не доведено, що вони взагалі потребують матеріальної допомоги.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані позивачами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто - 19.08.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.150, 151).

Адковат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що у справі достатньо доказів на підтвердження майнового стану позивачів, які є пенсіонерами за віком, отримують мінімальну пенсію та потребують матеріальної допомоги від сина. Судом повно і всебічно досліджувалися всі надані сторонами докази на підтвердження їх майнового стану, висновки суду відповідають фактичним обставинам і вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, який зареєстровано Орлянською сільською радою Василівського району Запорізької області 7 жовтня 1978 року за актовим записом №51 (а.с. 16). Від шлюбу народилося двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17) та донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).

Позивачі проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Позивачі є пенсіонерами за віком і на час звернення до суду з позовом отримували пенсію у розмірі 1 769 грн. 29 коп. та 1 497 гривень відповідно (а.с. 9, 10, 11, 12, 13, 14).

Обстеженням матеріально-побутових умов позивачів від 18.07.2019, проведеним комісією, створеною Орлянською сільською радою, Василівського району, Запорізької області, встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є пенсіонерами і отримують дохід у сумі 3 500 гривень на двох. ОСОБА_2 хворіє і потребує постійного лікування. При цьому їх донька, ОСОБА_4 , регулярно допомагає батькам, а їх син, ОСОБА_3 самоусунувся від допомоги батькам і більше 10 років не провідує батьків і не допомагає їм. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 потребують матеріальної допомоги, оскільки їхніх доходів недостатньої для нормальних умов існування та своєчасного лікування (а.с. 20).

Згідно витягу з амбулаторної картки, ОСОБА_2 перенесла травму - перелом променевої кістки в типовому місці, страдає на посттравматичний тромбофлебіт, хворіє на гіпертонічну хворобу 2-го ступеню, післяопераційна грижа, кіста, хронічний панкреатит та знаходиться на диспансерному обліку у ендокринолога, потребує постійного догляду та лікування (а.с. 15).

Згідно довідки Орлянської сільської ради Василівського району Запорізької області № 2459 від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 користується житловою субсидією з 01 серпня по теперішній час (а.с. 56).

Згідно довідки Орлянської сільської ради Василівського району Запорізької області № 2458 від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають земельні ділянки (пай) в розмірі 3,74 га. кожний та земельну ділянку розміром 0,40 га. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57). Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки за позивачами підтверджено право на земельні ділянки (пай) в розмірі 3,74 га. за кожним на території Орлянської сільської ради Василівського району Запорізької області (а.с. 103,104).

Згідно Державному акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 706768, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) загальною площею 7, 1340 га. на території Роздольської сільської ради Михайлівського району Запорізької області (а.с. 94, 95).

Відповідач ОСОБА_3 працює на ПАТ «Запоріжсталь» та отримує стабільний та регулярний дохід, середній заробіток становить 21 902 грн. (а.с. 55), має кредитні зобов`язання з договором від 14 вересня 2018 року, укладеного між ним та ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (а.с. 51,52).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, непрацездатні позивачі мають право на утримання від свого сина, потребують матеріальної допомоги, передбачені законом підстави для звільнення від надання утримання відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно частини 1 статті 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 202 СК України повнолітні діти зобов`язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги.

Частиною 2 цієї статті унормовано, якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Вказаний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19).

У справі, що переглядається суд першої інстанції, встановивши, що позивачі є пенсіонерами, непрацездатними, мають ряд стійких хронічних захворювань, потребують постійного прийому ліків для підтримання життєдіяльності, дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 потреби у матеріальній допомозі, яку може надавати їх син, відповідач у даній справі.

Посилання відповідача на те, що позивачі отримують пенсію, мають субсидії, земельних паїв, які приносять доход, а тому вони не потребують в отриманні сторонньої матеріальної допомоги, є безпідставними, так як положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів.

Доводи відповідача щодо можливості утримання себе самих по даній справі позивачами не підтверджені належними доказами.

При визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції врахував матеріальний стан відповідача, те що позивачі є особами пенсійного віку, непрацездатними, мають у власності земельні ділянки (паї), отримують субсидію, допомогу з боку дочки ОСОБА_4 , в зв`язку з чим позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на його утримання у розмірі 1/8 частини всього його заробітку (доходу), щомісячно та, враховуючи стан здоров`я позивача ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/7 частини всього його заробітку (доходу), щомісячно.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська