Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/413/20
Провадження № 2/650/163/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Хомик І.І.

за участі секретаря Ткаченко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Олександрівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, вказуючи, що у листопада 2015 року між сторонами укладено усний договір роздрібної купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач зобов`язалася на підставі замовлень відповідача продавати продуктові та промислові товари широкого споживання згідно з наявним асортиментом, а відповідач зобов`язалася приймати замовлений товар та оплачувати його з відстрочкою та розстрочкою платежу.

У травні 2017 року сторони не дійшли згоди щодо загальної суми боргу, який утворився за відповідний період, та врегулювали це питання шляхом складення відповідачем розписки, якою ОСОБА_3 визнала суму боргу в розмірі 74500 грн. та зобов`язалася виплачувати борг щомісячно в розмірі 1000 грн. 01.06.2017 року сторони уклали договір роздрібної купівлі-продажу та врегулювали питання щодо сплати боргу, який утворився за попереднім договором з листопада 2015 року по травень 2017 року.

Позивач була оформлена продавцем, однак вона одночасно здійснювала підприємницьку діяльність шляхом закупівлі товару за власний кошт та його продаж.

Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання щодо щомісячної виплати частини боргу в розмірі 1000 грн. що свідчить про недотримання нею вимог договору про розстрочку заборгованості, оформленої розпискою від 01 червня 2017 року, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач вимоги позову не визнає, вважає, що ОСОБА_2 не є належним позивачем в силу того, що з 01.10.15 року по 01.01.2018 року була найманим працівником у ПП ОСОБА_4 . Позивачем не надано жодного підтверджуючого документу, що товар передавався без оплати, облік відпущеного відповідачеві товару за асортиментом, кількістю, сумою не вівся. У ОСОБА_2 знаходилась належна ОСОБА_3 картка банку «Аваль», з якої позивачка знімала кошти для погашення боргу. За час перебування картки у позивача до моменту її блокування за транзакціями було отримано 92 000 грн., яких вистачало для повного розрахунку. На підтвердження суми боргу позивачем надано розписку від 01.06.2017 року, яка не є договором позики, оскільки відсутній факт отримання відповідачем грошей у борг та зобов`язання їх повернути. Крім того, позивач вважає, що слід застосувати строк позовної давності. Адже зі слів позивача борг зростав щомісячно з листопада 2015 року. а позов подано 10.03.20 року.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав і суду пояснив, що позивач звернулася до суду, щоб спонукати відповідача виконати договір роздрібної торгівлі, який усно укладено у листопаді місяці 2015 року. Позивач надавала товар відповідачеві в борг та відтерміновувала його оплату. У травні місяці 2017 року сторони не дійшли згоди по сумі боргу, тому, щоб врегулювати дане питання, відповідач надала розписку, в якій зазначила суму боргу, яку визнає 74500 грн., яку зобов`язалася погашати щомісячно по 1000 грн. На подальше врегулювання роздрібної купівлі-продажу товару сторони 1.06.2017 року уклали письмовий договір. Вказані обставини встановлені рішенням суду від 30.01.2020 року по цивільній справі № 650/2010/19, тому доказуванню не підлягають. Просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала і пояснила, що вона працювала продавцем в магазині ОСОБА_4 з 2015 року, а потім викупила товар і реалізовувала свій товар. Зареєструвалася приватним підприємцем вже у 2018 році. За вказаний період з 2015 року по 2017 рік надавала відповідачеві товар в борг, а та розраховувалася коли отримувала дитячі кошти. Потім відповідач перейшла в інший магазин, а їй залишила борг на суму 74 000 грн. До цього часу борг не оплачувався. ОСОБА_3 сама писала розписку, суму боргу було з нею узгоджено. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнала і суду пояснила, що дійсно з кінця 2015 року по червень 2017 року придбавала товари у магазині ПП ОСОБА_5 , де продавцем була ОСОБА_6 . Той період був дуже тяжким для неї, вона зловживала спиртними напоями, вирішувалося питання про відібрання у неї дітей. ОСОБА_7 відпускала товари в борг. Однак вона їй передала банківську карту та свій паспорт, щоб та знімала з карточки грошові кошти та погашала заборгованість. З травня місяця 2017 року вона перестала ходити до магазину ОСОБА_7 і в неї налагодилося життя, тепер їй вистачає коштів і купити щось в магазині і на вирішення соціально-побутових проблем. Вона писала розписку і договір у червні 2017 року, але дану обставину не пам`ятає, оскільки можливо знаходилася в стані алкогольного сп`яніння. Однак вважає, що борг повністю погасила з дитячих коштів, які їй перераховувалися на карту банку, яка знаходилась весь час у позивачки. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала позицію довірителя, борг не визнають. Вважає, що ОСОБА_2 не має права вимоги, оскільки офіційно здійснювала реалізацію товару ПП ОСОБА_5 , крім того щомісячно знімала кошти з банківської карти ОСОБА_3 і погашала борг. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до частини першої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.

Відповідно до частин другої та третьої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

Не зважаючи на те, що на момент укладення Договору, продавцем у якому може бути виключно фізична особа підприємець (або юридична особа), був укладений фізичною особою без відповідного статусу, такий Договір є діючим на узгоджених у ньому умовах, оскільки законодавство забороняє його оспорювання з цієї підстави, тим самим захищаючи покупця, як споживача, від можливої недобросовісної діяльності інших осіб (продавців).

Рішенням суду від 30.01.2020 року по цивільній справі № 650/2010/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором роздрібної купівлі-продажу від 01.06.2017 року встановлена та обставина, що у листопаді 2015 року між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу роздрібної купівлі-продажу, відповідно до яких позивач продавала наявний у неї товар відповідачу, розрахунок за який здійснювався з відстрочкою платежу шляхом зняття з належної останній та переданої нею банківської картки грошових коштів позивачем.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Рішення суду від 30.01.2020 року сторонами не оскаржувалося, є чинним, що вказує на те, що сторони погодились із його висновками.

Таким чином та обставина, що з листопада 2015 року між сторонами існували договірні правовідносини, згідно з якими позивач продавала відповідачу наявний у неї товар, а розрахунок за придбаний товар відповідачем здійснювався шляхом зняття позивачем грошових коштів з банківської картки відповідача, доказуванню не підлягає.

Крім того, рішенням суду від 30.01.2020 року встановлена та обставина, що сторони у червні місяці 2017 року з метою врегулювання спору щодо загальної суми боргу вирішили це питання шляхом складання відповідачем розписки, якою вона визнала суму боргу в розмірі 74500 грн. та відповідно зобов`язалася виплачувати щомісячно 1000 грн. до погашення суми боргу.

Вказана обставина сторонами не заперечувалася, не оспорювалася, тому доказуванню в ході розгляду даної справи теж не підлягає.

Відповідач допустила можливість написання нею розписки від 01.06.2017 року та підписання договору від 01.06.2017 року роздрібної купівлі-продажу № 2. Заперечила проти необхідності проведення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження ідентичності її підпису та почерку у вказаних розписці та договорі.

Доказів на підтвердження тієї обставини, що можливо писала розписку та підписувала договір в стані алкогольного сп`яніння, суду не надала.

Таким чином розпискою від 01.06.2017 року підтверджено факт існування між сторонами взаємовідносин протягом періоду часу з листопада 2015 року по 01.06.2017 року.

Наявність у позивача оригіналу розписки, яка надана позивачем суду та знаходиться в матеріалах цивільної справи № 650/2010/19 вказує на наявність боргу у відповідача на суму, зазначену у розписці. Оскільки розписка складалася станом на 01.06.2017 року, а як встановлено у судовому засіданні після вказаної дати ОСОБА_3 не здійснювала купівлю товарів у ОСОБА_2 , і таким чином сума боргу не могла виникнути після зазначеної дати, сума боргу складає саме 74500 грн.

Судом встановлено, що після 1.06.2017 року відповідач жодного разу не сплатила суму щомісячної виплати, яка зазначена у розписці, а саме 1000 грн., та на момент розгляду справи у суді сума, яка підлягає виплаті складає 36 000 грн.

Твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності із зверненням до суду з позовом є хибним, оскільки правовідносини між сторонами виникли з листопада 2015 року і продовжувалися до червня місяця 2017 року, а саме встановлення сторонами остаточної суми боргу та написання розписки від 01.06.2017 року. Як вбачається із оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 650/2010/19, у грудні місяці 2019 року позивач звернулася до суду з позовом за вирішенням спору щодо стягнення з відповідача коштів, які є предметом даного спору. Тому суд приходить до висновку, що позивачем встановлений законом трирічний строк позовної давності із зверненням до суду за захистом своїх порушених прав не пропущено.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження суми витрат на правову допомогу, стягненню підлягають тільки витрати по сплаті судового збору.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 82, 141, 209, 259, 263 265 ЦПК України, ст. ст. 50, 698 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 36 000 гривень заборгованості за розпискою від 01.06.2017 року на підставі усного договору роздрібної купівлі-продажу від листопада 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 840,80 грн. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 серпня 2020 року.

Суддя І.І.Хомик