Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1402/19 Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/1402/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Біт Груп», за участю третьої особи - ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2019 року, яка постановлена суддею Міхненко С.Д. в м.Малин

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в якому позивач, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог від 23.09.2019 року, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Біт Груп» на свою користь матеріальну шкоди у зв`язку з пошкодженням автомобіля в розмірі 573500,00 грн., кошти витрачені на транспортування пошкодженого автомобіля на СТО для ремонту в розмірі 1863,00 грн., збитки за виїзд іншого вантажного автомобіля з м. Києва до м. Малина 17.07.2017р. для перезавантаження продукції в розмірі 1428,30 грн., витрачені кошти для перевантаження продукції з пошкодженого автомобіля в розмірі 1500,00 грн. та упущену вигоду за вимушений простій автомобіля в розмірі 498373,00 грн

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2019 року провадження у справі було закрито на підставі п.1.ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вироком Малинського районного суду Житомирської області від 19.02.2019 року у кримінальній справі №283/1838/17, цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Транс Біт Груп» був визнаний законним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Проте, вказаний вирок в частині задоволення цивільного позову було скасовано ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04.06.2019 року та постановлено призначити новий розгляд цивільного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Транс Біт Груп» про відшкодування майнової шкоди в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На виконання ухвали Житомирського апеляційного суду від 04.06.2019 року, за наявними матеріалами, які були повернуті до Малинського районного суду Житомирської області, ухвалою від 25.06.2019 року було відкрито цивільне провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Транс Біт Груп». Позивач зазначає, що ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 25.06.2019 року фактично розірвано зв`язок його цивільного позову з кримінальним провадженням в межах якого він виник, оскільки в цій ухвалі відсутнє жодне посилання, що даний позов вже розглядався в межах кримінального провадження, має статус цивільного позову саме у кримінальному провадженні, а матеріали даного позову виділені з кримінальної справи №283/1838/17. Вказані обставини, на думку позивача, відрізняє поданий ним позов від інших позовів, які розглядаються в межах загального цивільного судочинства. Скаржник зауважує, що він особисто не звертався з даним позовом до Малинського районного суду Житомирської області, а даний позов було відокремлено від кримінальної справи.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно закрив провадження у справі посилаючись на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем. При цьому суд не врахував, що відповідно до ст.61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим кодексом пред`явила цивільний позов. В свою чергу, в поданому цивільному позові було об`єднано в єдину вимогу як матеріальну шкоду та збитки, завдані позивачу злочинними діями як фізичній особі, так і збитки, які були понесені позивачем як приватним підприємцем, а тому поданий цивільний позов в кримінальному провадженні жодним чином не може розглядатись в порядку господарського судочинства.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Менківський В.А., третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча про дату час, та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від позивача в черговий раз надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через перебування на даний час за межами України. Разом з тим, належних доказів на підтвердження даної обставини до суду подано не було. З урахуванням положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнає причину неявки позивача в судове засідання без поважної причини та вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах передбачених ст.367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 17 липня 2017 року близько 07 години, ОСОБА_2 , перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «Транс Біт Груп», керуючи автомобілем «Opel Vivaro», д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого знаходився пасажир ОСОБА_3 , рухаючись на 123 км+89 м автодороги Київ-Ковель-Яготин в напрямку м. Ковель поблизу с.Шевченкове Малинського району Житомирської області, з перевищенням допустимої швидкості руху - 120 км/год., в порушення вимог п. 13.1, 12.1, 12.6-г Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості та дистанції для руху, вчасно не помітив автомобіль «ISUZU NQR 71B», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався в попутному напрямку, будучи об`єктивно спроможним виявити вказану перешкоду для руху, не впорався з керуванням автомобіля та допустив наїзд на задню частину автомобіля «ISUZU NQR 71B», д.н.з. НОМЕР_2 та після зіткнення виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем «MAN TGL 12.210», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в напрямку м. Києва.

Власником автомобіля марки «MAN TGL 12.210», д.н.з. НОМЕР_3 є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

Також встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а вантажний автомобіль марки «MAN TGL 12.210», д.н.з. НОМЕР_3 , який зареєстрований за ним як фізичною особою, використовується позивачем для здійснення господарської діяльності (49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний) .

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач має статус фізичної особи-підприємця та використовує пошкоджений у ДТП автомобіль у своїй підприємницькій (господарській) діяльності, а тому спір у цій справі щодо відшкодування майнової шкоди та збитків виник саме у зв`язку зі здійсненням ОСОБА_1 господарської діяльності. А тому розгляд даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим за приписами частини другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Статтею 147 ГК України визначені гарантії та захист майнових прав суб`єктів господарювання, за якими збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

У справі, що розглядається, позивач ОСОБА_1 , який зареєстрований як фізична особа-підприємець, звертаючись з позовом до юридичної особи ТОВ «Транс Біт Груп», працівник якого заподіяв шкоду під час перебування у трудових відносинах з організацією, просив відшкодувати майнову шкоду, у зв`язку з пошкодженням вантажного автомобіля «MAN TGL 12.210», д.н.з. НОМЕР_3 , а також відшкодувати понесені витрати, які здійсненні ним як фізичною особою-підприємцем та упущену вигоду за вимушений простій вантажного автомобіля.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (Постанова Великої Палати Верховного Суду управі № 916/385/19 від 25.02.2020 року).

Тобто за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що спір виник у межах правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної позивачу саме як фізичній особі-підприємцю, відповідачем - юридичною особою, в результаті пошкодження під час ДТП транспортного засобу, який позивач використовує для здійснення підприємницької діяльності, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і має вирішуватись у порядку господарського судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

Головуючий: Судді: