"28" січня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Лях М.Ю.,
за участю секретаря - Хомінської Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), подану представником позивача - адвокатом Романенко Наталії Анатоліївни до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя, -
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 41,7 кв.м., загальною площею 69,6 кв.м., визнати за позивачем право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаної квартири № 84 , судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, стягнути з відповідача на користь позивача.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 16 жовтня 1996 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у місцевому відділі державного рабинату Нешер , держава Ізраїль . Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». Під час перебування у шлюбі в сторін народилися діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Під час перебування у шлюбі, на спільні кошти, позивачем та відповідачем була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 41,7 кв.м., загальною площею 69,6 кв.м., оформлена на ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності є договір купівлі - продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєсєдою Т.В. 18.12.2009, за реєстровим № 4994. Орієнтовна ринкова вартість зазначеної квартири, на момент подання позову, відповідно до аналітичної довідки від 01 серпня 2019 року становить 1 043 000 грн. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. У зв`язку із наявністю спору звертається до суду із вимогою про визнання права власності та поділ зазначеного сумісно нажитого майна, шляхом визнання 1/2 права спільної часткової власності на зазначене вище майно.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
Позивач через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав.
Враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомлений про місце і час судового засідання до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, жодних клопотань до суду не надходило, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача та у відповідності до положень ч.4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлено та підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_2 від 16.10.1996 з апостилем та офіційно засвідченим перекладом, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано 16.10.1996 року у Рабануті Нешері , держава Ізраїль . Після укладення шлюбу позивач ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційним № 4994, 28.12.2009, ОСОБА_10 приватний нотаріус ХМНО.
Згідно Довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.08.2019 р., ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Аналітичної довідки про ринкову вартість майна, затвердженої директором ТОВ «Дельта-Консалтинг» ОСОБА_11 . 02.08.2019 р., найбільш імовірна величина ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , з врахуванням ціноутворюючих факторів, а також принад і недоліків об`єкту дослідження, станом на 01.08.2019 р. з урахуванням округлення складає - 1 043 000 грн.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2019 року № 464/7011/16-ц.
Таким чином, оскільки спірне майно (будинок) було придбано сторонами у справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження позивача про те, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, за результатами повного та всебічно дослідження обставин справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів в спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5763,00 грн., згідно квитанції від 02.08.2019 року, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 69, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 10-12, 76-80, 141, 258, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 , подану представником позивача - адвокатом Романенко Наталії Анатоліївни до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 41,7 кв.м., загальною площею 69,6 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідка на постійне проживання: серії НОМЕР_3 , видана 11.01.2007 року) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 5763,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
В судовому засідання проголошено вступну так резолютивну частину судового рішення, повний текст буде виготовлено протягом десяти днів.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд міста Харкова.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 06.02.2020 р.
Відомості про учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідка на постійне проживання: серії НОМЕР_3 , видана 11.01.2007 року, адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя Київського районного суду
м. Харкова М.Ю. Лях