ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/44/19

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/616/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Бобрової І.О.,

суддів: Кузюри Л.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ложнікова Альона Юріївна,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року у справі за поданням старшого державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ложнікової А.Ю. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документа,

місце постановлення ухвали судом першої інстанції - м.Прилуки

дата складання повного тексту ухвали судом першої інстанції - 17.01.2020,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року старший державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ложнікова А.Ю. звернулася з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №2/742/298/19, виданим 17.07.2019 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з боржника на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором б/н від 03.03.2015 в сумі 231 180,04 грн та судового збору в сумі 3467,70, а з урахуванням виконавчого збору та витрат боргу на загальну суму 258 295,51 грн.

Заявник зазначала, що боржником рішення суду у добровільному порядку не виконано взагалі, боржник ухиляється від виконання рішення суду і не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належних йому майна та доходів, на виклики державного виконавця не з`являється. Посилаючись на положення ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України, ст. 441 ЦПК України, просила задовольнити її подання.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року подання старшого державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ложнікової А.Ю. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документа задоволено. Тимчасово обмежено громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_2 , виданого 14.12.2010 органом №7426, терміном дії до 14.12.2020, до повного виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 2/742/298/19, виданим Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу на загальну суму 258295, 51 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що суд не в повній мірі встановив та дослідив обставини справи. Зазначає, що старшим державним виконавцем не було надано жодного документу, який би свідчив про ухилення боржника від виконання зобов`язань та наявності умислу на вчинення таких дій чи бездіяльності. ОСОБА_1 вказує, що не сплата ним боргу зумовлена об`єктивними причинами, а саме скрутним матеріальним становищем, відсутністю роботи та майна. Просить врахувати, що при обмеженні його у праві виїзду, він опиняється у ситуації «боргова кабала», оскільки на матиме змоги працевлаштуватися за кордоном, де розмір заробітної плати вищий ніж в Україні.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець, послідовно викладаючи вчинені нею виконавчі дії, зазначає, що боржник лише один раз з`явився за викликом, декларації про майно не подав, ухиляється від виконання рішення суду. Також зазначає, що апеляційна скарга не містить обґрунтувань скрутного матеріального становища боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що ухиленням є сам по собі факт не повернення боргу. Боржник без поважних причин не виконує рішення суду, не з`являється на виклики державного виконавця, не подав документ про свій майновий стан. Стягувач вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду від 17.01.2020 відповідає.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції, посилаючись на ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 441 ЦПК України, виходив з того, що останній ухиляється від добровільного виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

На виконанні Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області перебуває зведене виконавче провадження №60177974 з примусового виконання виконавчого листа №2/742/298/19, виданого 17.07.2019 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 231 180, 04 грн та 3467,70 грн судового збору, а також виконавче провадження №59665661 з виконання виконавчого листа 2 2/742/606/19, виданого 25.07.2019 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на загальну суму 246 845,76 грн та 2468,46 грн судових витрат.

Загальна сума боргу ОСОБА_1 становить 532 724,15 грн.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження відкрито 29.07.2019. В постанові боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та роз`яснені наслідки неподання такої декларації.

За викликом державного виконавця боржник з`явився один раз - 09.08.2019, надавши пояснення щодо неможливості сплатити борг через відсутність коштів. Декларацію про доходи та майно боржник не подав, на виклики державного виконавця не з`являвся (а.с.65).

Державним виконавцем робилися запити з яких встановлено, що ОСОБА_1 не працює, інформації про останнє місце його роботи не знайдено, техніки за боржником не зареєстровано, право власності або користування на земельні ділянки на території м.Прилуки та Прилуцького району не зареєстровано, за боржником ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , 1/2 частину якої ним відчужено на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки квартири від 06.08.2010 року.

30.07.2019 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 .

Згідно з актом державного виконавця від 30.09.2019 за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ніхто двері не відчинив.

09.12.2019 постановою державного виконавця на грошові кошти, що знаходяться на рахунках боржника ОСОБА_1 , накладено арешт.

Постановою державного виконавця від 10.01.2020 об`єднано у зведене виконавче провадження два виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , стягувачами по яких є Ат КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 .

Згідно із актом державного виконавця від 03.03.2020 боржник ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.

Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В свою чергу, статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно із п.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну" громадянин України може бути обмежений управі виїзду за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 19 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Тож Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положень частини першої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Аналізуючи наведені норми законодавства та встановлені обставини, колегія вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що боржник не виконував рішення суду взагалі. Не виконав покладені на нього ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язки: подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця. За місцем реєстрації ОСОБА_1 , як зазначив державний виконавець, не проживає, нове місце перебування державному виконавцю не повідомив. Боржник є особою працездатного віку (1988 року народження), на обліку як такий, що шукає роботу не перебуває, дані про вади його здоров`я матеріали справи не містять.

Вказане вище боржником не спростовано і не заперечується.

Зазначені обставини свідчать про ухилення ОСОБА_1 від покладеного на нього обов`язку виконати рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Боржником ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що він докладав зусиль до виконання рішення, з`являвся на виклики державного виконавця, подав декларацію про майно та доходи, а після застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - вчиняв активні дії спрямовані на погашення боргу перед стягувачем. Відсутні докази про працевлаштування чи майбутнє працевлаштування ОСОБА_1 за кордоном.

З огляду на те, що обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу, і таке зобов`язання боржником у повному обсязі дотепер не виконане, то суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги про не з`ясування судом обставин ухиляння боржника від виконання зобов`язань та відсутність у поданні посилань на докази, які стверджували би наявність таких фактів, на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду та матеріалами справи.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд визнає, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини справи та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Відновити дію ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року, що була зупинена на час апеляційного провадження ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 02.04.2020.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Л.В.Кузюра

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови суду складений 19.08.2020.