Ухвала

04 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 161/9883/19

провадження № 61-12765ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник - ОСОБА_3 звернулися до суду із зазначеною скаргою, яку мотивують тим, що державним виконавцем попередньо було незаконно накладено арешт на майно, який оскаржується окремо і до вирішення тієї скарги державним виконавцем незаконно винесено постанову про необхідність визначення ринкової вартості арештованого майна.

З урахуванням наведеного, просили визнати дії державного виконавця незаконними, скасувати постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та зобов`язати державного виконавця поновити порушені права і свободи заявників.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, у задоволенні скарги на постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що учаснику виконавчого провадження законом надано право на оскарження оцінки майна, а не процесуальної дії державного виконавця, оскільки відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець лише залучає оцінювача, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні». Крім цього, заявниками не представлено доказів неправомірних дій виконавця.

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

У поданій касаційній скарзі заявниками не обґрунтовано в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення, на їх думку, незаконного судового рішення, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниками не виконано вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявникам.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області повернути заявникам.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак