Провадження №22-ц/812/1382/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 471/115/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Ямкової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухвалене 07 липня 2020 року під головуванням судді Скарницької І.Б., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 03 вересня 2010 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 був укладений договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 4900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 8700 грн.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_3 погодилася, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами Банку, становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 02 грудня 2019 року складає 26 155грн. 74 коп., з яких: 7523грн. 65 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту; 1123грн.03 коп. - заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 15 788 грн. 36 коп. заборгованість за пенею, а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1221 грн. 70 коп. - штраф (процентна складова).

ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, оскільки надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умови та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку вона не підписувала, отже конкретні умови кредитування з нею не були погоджені, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 вересня 2010 року в розмірі 7 523 грн. 65 коп., та судовий збір в розмірі 578 грн. 75 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апелянт вважав безпідставним висновок суду першої інстанції про непогодження умов кредитування з відповідачем та помилково застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Вказував, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, оскільки про погодження сторонами істотних умов кредитного договору свідчить власноручно підписані відповідачкою анкета-заява та довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, зазначено, базова відсоткова ставка за користування кредитом, умови, розмір та порядок нарахування пені і штрафу, на що суд не звернув уваги. Відповідачка після отримання картки активувала її та отримувала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість і знову користувалася кредитними коштами, крім цього зверталася до Банку з метою перевипуску карти, якими продовжила користуватися, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками Банку.

Також АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважало, що суд не мав правових підстав відмовляти у стягненні прострочених відсотків згідно ст. 625 ЦК України.

Відповідачка у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 03 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 4 900 грн. шляхом підписання анкети-заяви про надання банківських послуг, отримавши платіжну картку, за допомогою якої розпоряджалася кредитними коштами.

В анкеті-заяві ОСОБА_3 від 03 вересня 2010 року зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 26).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 22 березня 2020 року складає 18096грн.41коп., з яких: 7253 грн. 95 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3343грн.48 коп. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6161грн. 28 коп. заборгованість за пенею, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 837 грн. 94 коп. - штраф (процентна складова), нарахований відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Розмір встановленої судом першої інстанції заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідачки на користь Банку, в апеляційному порядку не оспорювався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих на прострочений кредит процентів за користування кредитними коштами та неустойки суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не були доведені конкретні запропоновані відповідачу умови кредитування, оскільки відсутні належні докази того, що саме з наданими позивачем Умовами та правилами надання банківських ознайомився і погодився відповідач, підписуючи Заяву про надання банківських послуг, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, а тому надані банком Умови та Довідка про умови кредитування не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Проте не з усіма такими висновками суду колегія суддів може погодитися.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету- заяву про надання банківських послуг.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що надані банком Умови та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. З огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

За такого, оскільки Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна», що є в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , то судом першої інстанції правильно встановлено, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 03 вересня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Разом із тим, зі змісту власноручно підписаних відповідачкою 03 вересня 2010 року довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що Банком та ОСОБА_4 , зокрема, погоджені тип кредитної лінії укладеного ними кредитного договору - відновлювальна, базова відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, розмір та строк внесення щомісячних платежів - 7% від заборгованості , але не менш 50грн. та не більше залишку заборгованості у строк до 25-го числа місяця, а також розмір та порядок нарахування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості, а саме: пеня складається із базової процентної ставки/30, що нараховується за кожний день прострочення, + 1 % від заборгованості, але не менш 10грн. на місяць, штраф 500грн. + 5% від суми позову (а.с. 224).

Такі обставини свідчать про прийняття позичальником запропонованих йому Банком умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору на узгоджених сторонами конкретних умовах кредитування.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 110) надані ОСОБА_1 на підставі кредитного договору кредитні картки неодноразово перевипускалися, кінцевий строк дії виданої відповідачу 25 липня 2014 року картки липень 2018 року.

Як вбачається з виписки з особового рахунку відповідачки взяті на себе зобов`язання за кредитним договором вона виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному розмірі (а.с. 94-108, 147-156, 179-189).

Отже, відповідно до ст.ст. 526, 611 ЦК України є обґрунтованими вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про нарахування ОСОБА_1 неустойки за порушення строків погашення заборгованості, розрахованої відповідно до узгоджених сторонами умов у власноручно підписаній відповідачкою 03 вересня 2010 року довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Разом із тим, відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, нарахування передбаченої кредитним договором неустойки припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

За такого, виходячи зі строку дії перевипущеної та виданої відповідачці картки останній день липня 2018 року (а.с. 146) Банк мав право нараховувати неустойку до 31 липня 2018 року, тобто у межах строку кредитування.

З огляду на викладене, вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 неустойки, нарахованої з 01 серпня 2018 року, задоволенню не підлягають.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи дату звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду з даним позовом 26 січня 2020 року (а.с. 57), позовні вимоги Банку про стягнення неустойки, нарахованої в межах строку кредитування, заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, хоча суд першої інстанції і помилився щодо підстав відмови у стягненні неустойки, проте основний висновок суду щодо відсутності підстав для її стягнення є вірним.

Разом із тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення у повному обсязі вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Так, зі змісту власноручно підписаній відповідачкою довідки про умови кредитування вбачається, що сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % на місяць.

Проте відповідно до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у ОСОБА_1 відсутня, тому вимог про її стягнення Банк не заявляв.

Заявлені Банком вимоги про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, розраховані відповідно до процентної ставки, встановленої Умовами та правилами надання банківських послуг. Між тим, оскільки, як вірно було встановлено судом першої інстанції, надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг не є складовою укладеного із відповідачкою кредитного договору, то у стягненні розрахованих таким чином відсотків за порушення грошового зобов`язання слід відмовити.

Разом із тим, за загальним правилом, встановленим у ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За такого, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідачки на свою користь нарахованих на суму простроченого кредиту 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи розмір простроченого тіла кредиту та період, за який Банк нараховує такі проценти (з 01.10.2019 року по 02.12.2020 року), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 38грн. 96коп. нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України трьох процентів річних.

Позовна давність за даними вимогами Банком не пропущена.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у стягненні процентів у розмірі, встановленому Умовами та правилами надання банківських послуг, суперечать встановленим обставинам справи, вищевикладеним положенням закону та викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 висновку, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні позовних вимог про стягнення договірних процентів.

Також, враховуючи пропуск Банком строку позовної давності за вимогами про стягнення неустойки, доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості таких вимог не можуть бути прийняті до уваги.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до помилкового визначення обсягу заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 03 вересня 2010 року, то відповідно до ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні в частині розміру стягнення. Отже всього з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 562грн. 61коп. (7 523 грн. 65 коп. + 38грн. 96коп.).

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого також підлягає зміні і розмір стягнутих з відповідача судових витрат, понесених позивачем при подачі позову. Цей розмір визначається пропорційно задоволеним вимогам (29 %) та становить 607 грн. 70 коп.

За таким же правилом підлягають розподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом. Отже, з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 06 грн. 30 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутої заборгованості з 7 523 грн. 65 коп. до 7 562грн. 61коп. (сім тисяч п`ятсот шістдесят дві гривні шістдесят одна копійка), а також збільшивши розмір стягнутого судового збору за позовну заяву з 578грн. 75 коп. до 607 грн. 70 коп. (шістсот сім гривень сімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 06 грн. 30 коп. (шість гривень тридцять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді Н.О. Шаманська

О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення складено 01вересня 2020 року