н/п 2/490/1299/2019 Справа № 490/9128/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14вересня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді: Черенкової Н.П.,

за участю секретаря: Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку з придбанням житлового будинку, треті особи Миколаївська міська рада, Управління Держземагенства,-

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів, третіх осіб про визнання права власності на земельну ділянку, у якому просила: визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_2 на 1/3 частину цієї ділянки, припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0772 га та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії МК від 16.12.1994 року на його ім`я.

Зобов`язати Миколаївський міський відділ Державного земельного кадастру внести відповідні зміни до Книги реєстрації державних актів на право власності на землю щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та здійснити реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_1 на 2/3 частини, за ОСОБА_2 - на 1/3 частки даної земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі є власниками комплексу будівель та споруд, які розташовані за вищевказаною адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу № 104 нерухомого майна від 16.01.1997 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.06.2013 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3 та на 1/3 частину цього будинку за ОСОБА_2 .

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК від 16.12.1994 року.

Посилаючись на приписи ст.377,378 ЦК України, вимоги ст.120 ЗК України, позивач і просила про задоволення позову.

Протоколом автоматичного розподілу від 30.10.2018 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана нею 05.11.2018 року.

Ухвалою від 05.11.2018 року дана позовна заява залишена без руху.

На виконання ухвали суду направлені документи 20.12.2018 року та ухвалою від26.12.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 05.02.2019 року.

Ухвалою суду від 02.04.2019 року закрито підготовче провадження у праві та справу призначено до судового розгляду.

Представник відповідача неодноразово просила про відкладення розгляду справи.

18.12.2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, вказавши наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказуючи у позові про необхідність визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку з придбанням житлового будинку, позивач не вказала, яким чином він порушує її права на земельну ділянку, та не надала відповідних доказів порушень її прав з його боку.

Заперечень на відзив не надходило.

Сторони не з`явились до судового засідання ні 18.12.2019 року, ні 10.03.2020 року, ні 25.05.2020 року, ні 14.09.2020 року.

Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача просив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 27.05.1994 року, виданого виконкомом Центральної ради народних депутатів м. Миколаєва, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 27.05.1994 року за номером 19462 належав будинок АДРЕСА_2 .

Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 772 кв.м.

За Державним актом серії МК від 16.12.1994 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за номером 1343, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0.0772 га на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 20.09ю1994 року за номером 2/13.

За договором купівлі-продажу від 22.11.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Савіновою Л.П. ( серія ААВ № 071261), ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив будинок АДРЕСА_4 .

16.01.1997 року, за договором, посвідченим товарною біржею « Нерухомість» Сангай», та зареєстрованого 27.02.1997 року за номером 19462, Миколаївським ММБТІ, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив домоволодіння АДРЕСА_3 .

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 12.10.2012 року та рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 13.06.2013 року встановлено,що спільним сумісним нерухомим майном подружжя, яке під час шлюбу набули сторони є

- житловий будинок АДРЕСА_2 , що складається з літ. А - житловий будинок, Б - сарай, В навіс, №2,3,4,5,6,І огорожа та споруди житловою площею 64,6 кв.м., який було придбано ОСОБА_2 у ОСОБА_4 за 48 985 грн., на підставі договору купівлі-продажу №104 від 16.01.1997 року, що було укладено на товарній біржі Сангай (а.с.6, 62) Право власності на підставі договору було зареєстровано КП ММБТІ 27.02.1997 року, реєстровий номер 19462.

При цьому, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2010 року за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, було визнано дійсним зазначений біржовий договір купівлі-продажу, визнано недійсним договір купівлі-продажу цього житлового будинку, укладений 04.08.2003 р. між ОСОБА_4 від імені якого діяв ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від імені якого діяв ОСОБА_10 . Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.11.2006 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку, який було укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Більше того, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.07.2003 року було скасовано рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05.08.2002 року, яким визнано недійсним біржовий договір від 16.01.1997 року та визнано право власності на спірний житловий будинок.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому, суд звертає увагу, що вище зазначеними рішеннями судів було також встановлено факт належності будинку АДРЕСА_2 до спільного майна подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_2 .

Рішенням від 13.06.2013 року Миколаївського апеляційного суду, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_2 - на 1/3 частину цього ж будинку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Отже, спірна земельна ділянка має визначену площу, право власності на неї зареєстровано на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності за номером 1343 від 16.12.1994 року.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з цим, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України, де чітко говориться, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 (пункт 7.40) у справі N 910/18560/16 наголосила на імперативному характері цього законодавчого припису. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки (пункт 7.42 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду).

Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення (Суд у цьому висновку враховує mutatismutandis висновки, викладені у пункті 8.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі N 910/18560/16).

Вимоги позивача про те, що визнанню за нею права власності на земельну ділянку має передувати припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку є такими, що не відповідають належному способу захисту права ( в розумінні ст.ст. 15, 16 ЦК України), оскільки право відповідача на земельну ділянку припинено відповідно до ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України внаслідок набуття права власності на житловий будинок за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального окуругу Савіною Л.П. від 22.11.1996 року серії ААВ №071261, реєстровий номер №7429.

Не можуть бути задоволені і вимоги щодо скасування державного акту на право приватної власності на землю серії МК від 16.12.1994 року з тих же підстав.

Не є належним способом захисту цивільного права в розумінні приписів ст.ст. 3,4 ЦПК України та вимог ст.ст. 15,16 ЦК України вимоги щодо зобов`язання Миколаївського міського відділу Державного земельного кадастру внести відповідні зміни до Книги реєстрації державних актів на право власності на землю щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та здійснити реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_1 на 2/3 частини, за ОСОБА_2 - на 1/3 частки даної земельної ділянки.

За такого, ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу мав право власності на цю земельну ділянку.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку з придбанням житлового будинку, треті особи Миколаївська міська рада, Управління Держземагенства - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та належних до нього господарських будівель і споруд.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та належних до нього господарських будівель і споруд.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2020 року.

Суддя Черенкова Н.П.