КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/216/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Іванової І.В., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 серпня 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 495 000 грн. з терміном повернення до 10 вересня 2018 року.

Зобов`язання за укладеним договором позивач не виконав, коштів у встановлений строк не повернув.

Просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 495 000 грн. та судовий збір.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд невірно з`ясував обставини справи.

Вказує, що отримав спірні грошові кошти за вказівкою керівництва компанії, де працював охоронцем, а тому вважав, що писав розписку, щодо їх отримання від імені компанії.

В подальшому повідомив роботодавця, щодо претензії позивача, щодо повернення коштів та вважав, що спірне питання було ними вирішено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що позивач не заперечує факту написання боргової розписки та отримання коштів, а тому вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день постановлення судового рішення, відповідач не повернув позивачу обумовлені договором кошти, а тому вони підлягають примусовому стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 495000,00 грн. з терміном повернення до 10 вересня 2018 року., в підтвердження вказаних умов відповідачем ОСОБА_1 власноручно складена відповідна розписка, в підтвердження погоджених між сторонами умов міститься засвідчення громадянина ОСОБА_1 (ас. 4).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Виходячи із вищевикладеного, обов`язковим елементом договору позики законодавець визначає взяття позичальником на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, який оформлений у письмовій формі .

Таким чином колегія суддів вважає судом першої інстанції правильно визначено правову природу правовідносин, які виникли між сторонами - договір позики грошових коштів .

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо не укладення вказаного правочину та неотримання за ним грошових в коштів відповідачем до суду першої інстанції не подавалися, хоч відповідно до вимог ст. 12 ч.3, ст. 13 ч. 3 ЦПК України саме на сторони у справі покладений обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд.

Посилання відповідача на те, що договір позики, щодо спірних коштів, є недійсним колегія суддів відхиляє, оскільки рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2020 року (справа №745/796/19) в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики за розпискою недійсним - відмовлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «18» серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: