Дата документу 10.09.2020 Справа № 334/9638/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9638/18
Провадження №22-ц/807/2865/20
Головуючий в 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
секретарКниш С. В.
суддів:Кримської О.М., Подліянової Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання відповідача таким, що стратив право вимоги за договором іпотеки та скасування заборони на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання відповідача таким, що втратив право вимоги за договором іпотеки та скасування заборони на нерухоме майно, в обґрунтування якого зазначив, що в забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 14.9253, укладеним 26.10.2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Запорізьке регіональне управління «Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», 26.10.2006 року було укладено договір іпотеки № 14.9253, посвідчений приватним нотаріусом Морозовою В.М., за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно зі складеним ним 06.03.2009 року заповітом позивач отримав у спадщину вищезазначену квартиру, яка є предметом іпотеки, що стало відомо після того, як він 31.05.2013 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна. Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 знаходиться під забороною відчуження на підставі договору іпотеки № 14.9253, через що позивач позбавлений можливості вільно нею розпоряджатись. Позивач вважає, що кредитор мав право пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємця є позбавлення кредитора права вимоги, а оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України, які визначають преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, а тому застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання відповідача таким, що втратив право вимоги за договором іпотеки та скасування заборони на нерухоме майно - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не було подано вчасно до органів виконавчої служби для виконання. Відповідач як кредитор пропустив строк звернення з вимогою до спадкоємців боржника, що позбавляє кредитора права вимоги за основним та додатковими зобов`язаннями.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.10.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», яке згідно Наказу Міністерства фінансів України № 519 від 21.05.2018 року змінило зазву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 14.9253 за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 15000 доларів США і з кінцевим терміном повернення до 25.10.2011 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.10.2006 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір іпотеки № 14.9253, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М., за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом до неї та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2010 року (справа № 2-472/2010) та додатковим рішенням по вказаній справі від 29.03.2012 року, позов було задоволено, з ОСОБА_2 було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 86286,19 грн., звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2 та ОСОБА_3 знято з реєстраційного обліку та виселено з вищевказаної квартири. Рішення набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, за життя 06.03.2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Лучко Н.Г., згідно якого належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 він заповідав ОСОБА_1 , 1988 року народження.

31.05.2013 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ЗМНО Сілюкова О.С. з заявою про прийняття спадщини. Вищезазначена спадкова квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 , перебуває в Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна як іпотечне майно. Вказане підтверджується копіями заповіту, Інформаційної довідки № 142942029 від 26.10.2018 року, Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9727330 від 26.10.2006 року та Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 9737566 від 27.10.2006 року.

Згідно умов Договору іпотеки №14-9253 від 26.10.2006 року, термін дії договору до повного виконання Позичальником та Іпотекодержателем зобов`язань за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

ОСОБА_1 04.05.2017 року звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою-вимогою про подання до органу державної реєстрації права власності на нерухоме майно заяви про припинення договору іпотеки від 26.10.2006 року та вилучення записів про обтяження спільного майна з реєстру іпотек та єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з тим, що іпотекодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і Банк до теперішнього часу з будь-якими вимогами до нього як до спадкоємця не звертався, а тому пропустив строки, встановлені ст.1281 ЦК України.

02.10.2017 року Банк на адресу ОСОБА_1 направив лист № 20.1.0.0.0/7-20170802/4573, в якому повідомив про те, що про смерть ОСОБА_4 стало відомо лише після отримання вищезазначеної заяви, а тому на вимогу ст.23 ЗУ «Про іпотеки», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, а тому такий спадкоємець в разі порушення основного зобов`язання позичальником, відповідає за задоволення вимоги іпотекожержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позову про визнання ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що втратив право вимоги за договором іпотеки у зв`язку з пропуском строків, встановлених ч. 4 ст. 1281 ЦК України, є безпідставними, а вимоги про скасування заборони на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору банк скористався своїм правом на судовий захист своїх прав та інтересів кредитора та іпотекодержателя, звернувся до суду з позовом до неї та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2010 року (справа № 2-472/2010) та додаткове рішенням по вказаній справі набрало законної сили, однак не виконано.

Таким чином, іпотекодержатель скористався своїм правом судового захисту, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням. І вказане право реалізоване банком за життя ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Приписи ст.ст.1281 і 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою.

Не дивлячись на те, що рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, зміст обставин, які ним встановлено та факт набрання рішенням законної сили виключає можливість застосування наслідків строків передбачених ч.4 ст.1281 ЦК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 вересня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. М. Кримська

Г.С. Подліянова