Справа № 347/142/20
Провадження № 22-ц/4808/1042/20
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 14 липня 2020 року в м. Косові Івано-Франківської області, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 20 вересня 2012 року між сторонами шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно позичальник надав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, а також його зміну за рішенням та ініціативою банку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору з інформуванням про це позичальника.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі.

Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 28 листопада 2019 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 367 918,40 грн. Зокрема, 66 971,61 грн - за простроченим тілом кредиту, 9 093,67 - за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 291 853,12грн - нарахована пеня. Пославшись на своє право вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, банк просив стягнути з відповідача 76 065,28 грн боргу за кредитом та відсотками за користування кредитом.

Рішенням Косівського районного суду від 14 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що позичальником повністю погашено тіло кредиту в межах ліміту кредитування. Встановивши, що з 17 червня 2013 року у нього виникла заборгованість по сплаті чергових платежів, а банк звернувся до суду тільки в січні 2020 року, суд вважав пропущеним строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Оскільки позивачем не доведено факту погодження між сторонами процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов договору суд зробив висновок, що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє Крилова О.Л., подало апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю.

Вважає помилковим висновок суду щодо пропуску банком позовної давності, оскільки при цьому не перевірено строку дії кредитної картки. До апеляційної скарги додано нові докази, які підлягають дослідженню та оцінці, зокрема, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, ознайомлення з умовами кредитування, користування перевипущеною платіжною карткою з терміном дії до вересня 2018 року. Отже саме з цього часу починається перебіг позовної давності для повернення кредиту у повному обсязі. Про факт отримання кредитної картки свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта. Посилаючись на те, що про необхідність подання додаткових доказів для підтвердження позовних вимог позивачу стало відомо лише після ухвалення рішення, просила долучити до матеріалів справи вказані докази.

Зазначає, що при вирішенні справи судом не враховано правові висновки Верховного Суду щодо початку перебігу позовної давності по місячних платежах - після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору. Таким чином банк звернувся до суду 26 грудня 2019 року в межах строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Якубовський О.О. покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

На його думку, у позивача відсутні поважні причини неподання нових доказів, а отже такі не можуть прийматись апеляційним судом до уваги.

Вказує, що банк мав право звернутись до суду починаючи з 21 листопада 2010 року, тобто з першого місяця несплати відсотків за користування кредитом. Строк дії картки закінчився в жовтні 2014 року і саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі. Видана у 2015 році на заяву позичальника банківська картка не стосується цього кредиту. Більше того, кредитний ліміт на ній відсутній, що підтверджується відповідною випискою. А тому суд дійшов правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позову.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 20 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останньому надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ними договір, підтвердженням чого є його підпис (а.с. 15).

Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 16-33).

З`ясовано, що позичальник свої зобов`язання з погашення кредиту належним чином не виконував. Згідно ізнаданим позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунком заборгованості станом на 28 листопада 2019 року загальна сума боргу за кредитним договором складала 367 918,4 грн. З яких: 66 971,61 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9 093,67 грн - за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625, 291 853,12 грн - нарахована пеня. Разом з тим банк просив стягнути 66 971,61 грн заборгованості за кредитом та 9 093,67 грн за відсотками за користування кредитом (а.с. 6-14).

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції на час укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, на підставі якого позичальник користується платіжним засобом.

Позичальник був обізнаний про існування кредитного договору, усвідомлював наявність заборгованості та вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань, що вбачається з наданого банком розрахунку.

Зокрема, як вірно встановив суд першої інстанції станом на 12 червня 2016 року позичальником повністю була погашена заборгованість (а.с. 6-14). В подальшому він продовжував користувався кредитною карткою, востаннє витрати кредитних коштів здійснював 11 червня 2018 року.

В силу вимог статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Разом з тим, роздруківка із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який згідночастини четвертої статті 263 ЦПК України повинен бути врахований при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Встановивши, що вимога банку про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною, суд застосував до вказаних правовідносин наслідки пропущення позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується із цим висновком, оскільки він не відповідає нормам матеріального права з огляду на таке.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд, визнавши позов в цій частині недоведеним, безпідставно застосував наслідки пропущення строку позовної давності.

Статтями 256 та 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (абзац 2 частини 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (абзац 2 частини першої статті 1049 ЦК України).

Оскільки, анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому початок перебігу позовної давності в такому разі визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, висновок суду про застосування до вказаних правовідносин позовної давності є неправильним.

Частинами першою-четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічно обов`язок доказування і подання доказів встановлений частиною першою статті81 ЦПК.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 25 000,00 грн та право банку змінювати кредитний ліміт.

Кредитний ліміт з зазначеному розмірі визнав і сам відповідач в заяві про перегляд заочного рішенняКосівського районного суду від 17 лютого 2020 року у даній справі. Просив ухвалити нове рішення, яким зобов`язати його повернути кредитні кошти відповідно до фактичного отриманої суми в розмірі 25 000,00 грн (а.с.72-76).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач користувався картковим рахунком та кредитними коштами.

Сума заборгованості позичальника по тілу кредиту відображена у наданих банком розрахунках.

Згідно долученого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 0,00 грн, а за простроченим тілом кредиту - 66 971,61 грн.

Враховуючи, що отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів - тіла кредиту (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19)).

Приймаючи до уваги те, що фактично кредитні кошти згідно зазначеного обсягу кредитних зобов`язань позичальником отримано, що свідчить про погодження ним дій банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні суми заборгованості по тілу кредиту в межах кредитного ліміту в розмірі 25 000,00 грн. А тому в цій частині позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в іншій частині, то колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Як і того, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, у зазначеному в цих документах( доданих банком до позовної заяви) розмірах і порядках нарахування.

Тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банком було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які позивач вважав узгодженими.

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

На думку колегії суддів, сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по процентах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості.

Натомість також не встановлено, що заборгованість за відсотками в сумі 9 093,67 грн розрахована відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог банку у вказаній частині немає.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник банку зазначила, що судом неповно з`ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема вважала, що додані довідка про відкриття рахунку, виписка по рахунку, фото з програмного комплексу про термін дії картки підтверджують відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту, користування кредитними коштами на умовах визначеними банком, а також, що позовна давність банком не пропущена.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до частин 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).

З огляду на положення статті 82 ЦПК України щодо підстав звільнення від доказування ( у даному випадку визнання відповідачем позову в частині стягнення фактично отриманого ним тіла кредиту в розмірі 25 000,00 грн), подання ним заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, що згідно норм ЦПК можливе до обґрунтованих позовів, враховуючи вимоги статті 83 ЦПК України та статті 367 ЦПК України, на думку колегії суддів , підстав для прийняття вищезазначених нових доказів банку не вбачається.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування рішення та ухвалення нового є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чимном рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 25 000,00 грн грн заборгованості за тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, суд дійшов висновку про стягнення на користь банку кредитної заборгованості в розмірі 25 000,00 грн, задовольнивши тим самим 32,87 % позовних вимог.

А отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» належить стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: за подання позовної заяви в розмірі 631,43 грн (1921 грн х 32,87%) та апеляційної скарги в розмірі 947,15 грн (2 881,5 грн х 32,87%).

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 14 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в ) 25 000,00 грн заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №б/н від 20 вересня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в ) судові витрати в розмірі 631,43 грн, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, та 947,15 грн - у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, а всього 1578,58 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2020 року.