Провадження № 22-ц/801/1352/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 рокуСправа № 127/21403/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 21 травня 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Романюк Л. Ф., зі складанням його повного тексту 29 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи його тим, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданому на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1391 від 25 грудня 1997 року, йому передано у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0492 га в межах згідно з планом, для ведення садівництва і огородництва, яка розташована на території Вінницької міської ради, товариства садівників «Яблунька», Сабарівський масив. 23 листопада 1997 року топографом ОСОБА_3 було складено акт про встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, та суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено.

На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 03 лютого 2011 року № 264 взамін свідоцтва про право власності на дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами від 17 березня 2010 року, ОСОБА_1 . 08 лютого 2011 року виконкомом Вінницької міської ради видано свідоцтво на право власності на дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 . 11 березня 2011 року Вінницьким міським бюро технічної інвентаризації прийнято рішення про державну реєстрацію дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, номер запису 220 в книзі № 2.

У 2016 році сусідка позивача ОСОБА_2 на межі їх земельних ділянок побудувала паркан висотою 2,5 м. та довжиною 4.5 м., який закриває вікно позивача, в наслідок чого частково закривається доступ до світла та створює незручності, що встановлено актом від 11 травня 2017 року.

Пославшись на викладене та на те, що паркан побудовано без згоди позивача, а відповідач добровільно відмовляється усунути створені перешкоди в користуванні земельною ділянкою, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою шляхом зносу паркана.

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючого його тим, що з 11 лютого 2010 року вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,0503 га, яка розташована у товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив, а її сусідом є ОСОБА_1 , якому належить на праві приватної власності земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0492 га у товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив, та садовий будинок із господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Спочатку відповідачу належав будинок без санвузла 1-4 площею 6,0 кв. м. та кухні 1-5 площею 21,1 кв. м. (прибудова літ. А-1), проте приблизно у 2010 році ОСОБА_1 самовільно переніс межі свої земельної ділянки, побудувавши двоповерхову прибудову до свого будинку, яка стоїть на спільній межі та частково на земельній ділянці ОСОБА_2 , а другий поверх якої (надбудова н/А1) досі обліковується як самочинно збудований.

08 лютого 2011 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності, видане виконкомом Вінницької міської ради, відповідно до якого санвузол 1-4 площею 6,0 кв. м. та кухня 1-5 площею 21,1 кв. м. входять у будинок літ. А, тобто він побудував частково на земельній ділянці позивача прибудову та, в подальшому, узаконив її.

Крім того, відповідно до технічного паспорта на садовий будинок від 20 лютого 2013 року у будинку ОСОБА_1 є самочинно збудовані такі його частини: на першому поверсі коридор 1-1 площею 9,5 кв. м.; на другому поверсі комора 1-9 площею 9,3 кв. м та кімната площею 27,4 кв. м.; у подвір`ї душ літ. Д.

Вищезазначена двоповерхова прибудова містить три вікна: два на першому поверсі та одне на другому, які виходять у подвір`я ОСОБА_2 , чим порушується її право на приватне життя, оскільки відповідач та його родина можуть дивитись на її подвір`я, кидають на нього каміння, завдаючи шкоду паркану та господарським спорудам, які розташовані недалеко від паркану. Також у її подвір`я виходить витяжка з даної прибудови, неприємні запахи з якої також ідуть на подвір`я позивача. Дах двоповерхової прибудови знаходиться над подвір`ям ОСОБА_2 , тому для захисту своїх прав, вона вимушена була відмежуватися від ОСОБА_1 та його сім`ї парканом висотою 2,5 м.

Пославшись на викладене, ОСОБА_2 просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою № НОМЕР_2 , площею 0,0503 га, яка розташована у товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив шляхом знесення прибудови літ. А1 та надбудови літ. н/А1 , які розташовані на її земельній ділянці.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічну позовну заяву.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У частині відмови у задоволенні вимог за первісним позовом рішення ніким не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України у цій частині апеляційним судом не перевіряється щодо його законності та обґрунтованості.

29 липня 2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання, підписане представником ОСОБА_2 адвокатом Шеремет Аліною Сергіївною, про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що позов по суті заявлених вимог не віднесено до категорії позовів, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому справа підлягає розгляду в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, отже у задоволенні клопотання про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін необхідно відмовити.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 1997 року топографом ОСОБА_3 складено акт про встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено (т. 1, а. с. 5).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю , виданому на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1391 від 25 грудня 1997 року, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1/866 03 лютого 1998 року, ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0492 га в межах згідно з планом, для ведення садівництва і огородництва, яка розташована на території Вінницької міської ради, товариства садівників «Яблунька», Сабарівський масив (т. 1, а. с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08 лютого 2011 року, виданим на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 03 лютого 2011 року № 264, взамін свідоцтва про право власності на дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами від 17 березня 2010 року (т. 1, а. с. 4), ОСОБА_1 належить дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт в цілому складається з: дачного будинку літ. «А» загальною площею 86,2 кв. м.; погріб літ «п/А»; сарай літ. «В»; душ літ. «Г»; криниця № 1; огорожа № 2- №3.

У технічному паспорті на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 20 лютого 2013 року, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , зазначено, що у будинку самочинно збудовані частини будинку та господарської побудови, а саме: на першому поверсі самочинно збудовано коридор 1-1 площею 9,5 кв. м., на другому поверсі комора 1-9 площею 9,3 кв. м та кімната площею 27,4 кв. м., а також у подвір`ї самочинно збудований душ літ. Д. (т. 1, а. с.7-10).

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» від 22 листопада 2007 року визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0503 га, яка розташована у товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив (т. 1, а. с. 29-31).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ЯИ № 575248 від 28 січня 2010 року, виданому на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2007 року у справі № 128/07, зареєстрованому в реєстрі 11 лютого 2010 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,0503 га у межах згідно з планом, для ведення індивідуального садівництва, яка розташована у товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив (т. 1, а. с. 61).

31 серпня 2016 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області надав ОСОБА_2 відповідь на її звернення № 27-Б-505-2 про те, що за результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_1 не виконав вимоги отриманого припису, а саме в термін до 20 жовтня 2015 року самочинно побудовані в 2010 році прибудова літ. А2 з надбудовою літ. н/А1 та мансарда м/А2 до будинковолодіння АДРЕСА_2 не приведено до вимог чинного законодавства (т. 1, а. с. 64-65).

10 січня 2017 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області надав ОСОБА_2 відповідь на її звернення про те, що за результатами перевірки встановлено, що в 2010 році власником дачного будинку АДРЕСА_2 , самочинно, без розробленої та погодженої проектної документації, виконано будівельні роботи з його реконструкції, на підставі чого власника будинку притягнено до адміністративної відповідальності (т. 1, а. с. 66).

Відповідно до висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту за результатами проведення комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 3322/3323/3342/19-21 від 25 жовтня 2019 року (т. 1, а. с. 210-232) встановлено, що: не відповідає правовстановлюючим документам фактичне користування земельною ділянкою АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 , що графічно відображено на план схемі в додатку 4; має місце порушення межі земельної ділянки № НОМЕР_2 у Товаристві садівників «Яблунька», Сабарівський масив, площею 0,0503 га яка належить ОСОБА_2 , відповідно до правовстановлюючих документів земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , що перебуває в фактичному користуванні ОСОБА_1 , що графічно відображено на план схемі в додатку 5 до висновку. Дане порушення входить в межі середньоквадратичної похибки - 0,10 метрів, зазначеної в п. 3.10 Інструкції № 376; під час будівництва прибудови літ «А1» та надбудови літ «н/А1» житлового будинку літ. «А», домоволодіння АДРЕСА_4 , були порушені архітектурно планувальні та конструктивні вимоги наведені у п.2.9, п. 2.10, . 2.12, п. 2.30 ДБН В 2.2 15-2005 «житлові будинки. Основні положення», а саме: п.2.9. щодо висоти житлових приміщень (повинна бути не менше 2,5 м.), п. 2.10, п.2.30 щодо ширини коридорів (повинна бути не менше 1.1 м), п. 2.12 щодо ширини внутрішніх сходів (повинна бути не менше 0,9 м). Також, розташування прибудови літ. «А1» та надбудови літ «н/А1» житлового будинку літ «А» домоволодіння АДРЕСА_4 порушує вимоги п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» щодо мінімальної відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку до межі суміжної земельної ділянки, яка необхідна для догляду і здійснення поточного ремонту, і повинна складати не менше ніж 1.0 м.(фактична мінімальна відстань від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку прибудови літ. «А1» до суміжної межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_5 складає - 0,25 м. (т. 1, а. с. 210-232).

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина перша статті 91 ЗК України передбачає, що власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, який здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом, в тому числі відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки, як встановлено у висновку експерта № 3322/3323/3342/19-21 від 25 жовтня 2019 року, порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки входить в межі середньоквадратичної похибки - 0,10 метрів, отже підстави для зобов`язання його усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 земельною ділянкою відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки висновком експерта встановлено, що відповідач побудував прибудову літ. «А1» та надбудову літ. «н/А1» з порушенням будівельних норм, тому ці прибудови повинні бути знесені за його рахунок, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу (знесення) спірних прибудови та надбудови, які знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки позивач просила вжити крайніх заходів по усуненню порушень її прав, необхідності вжиття яких не доведено.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених вимог за зустрічним позовом та до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета

Текст постанови виготовлено 01 вересня 2020 року.