ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1239/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року, постановлене під головуванням судді Мельник І.О. у залі № 236 Соснівського районного суду м. Черкаси 22.05.2020 року о 10 год. 56 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

в с т а н о в и в :

18.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 19.06.2019 року в офіс компанії СТОВ «Зернова компанія «Хорс», де він працює генеральним директором, прийшли працівники Черкаського відділу поліції і повідомили, що ОСОБА_2 , яка на той час працювала головним агрономом СТОВ компанія «Хорс», зателефонувала на службу 102 і залишила заяву, що ОСОБА_1 заволодів її особистими речами, а саме: ноутбуком, планшетом та сумкою з гаманцем із грошовими коштами в розмірі 2000 доларів США.

Позивач зазначає, що в цей же день, працівники поліції допитали позивача та продивились камери спостереження, які встановлені в офісі компанії. Факт, викладений ОСОБА_2 у заяві, не підтвердився, адже на записі з камер відеоспостереження чітко вбачається, що позивач ОСОБА_1 навіть не підходив до відповідача та не торкався її речей.

ОСОБА_1 вказує, що 26.06.2019 року ним було написано заяву до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області про поширення щодо нього завідомо неправдивих свідчень (наклеп) ОСОБА_2 , що ганьблять його.

Зокрема, він вважає, що поширенням вказаної інформації, відповідач ОСОБА_2 створила негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, добропорядність, чесність. За таких обставин, позивач ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 19.06.2019 року інформацію про те, що позивач ОСОБА_1 «відкрито заволодів її особистими речами, а саме: ноутбуком, планшетом та сумкою з гаманцем із грошовими коштами в розмірі 2000 дол. США». Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену нею 19.06.2019 року недостовірну інформацію шляхом озвучення на загальних зборах колективу СТОВ «Зернова компанія «Хорс» наступного повідомлення: «19.06.2019 року мною, ОСОБА_2 , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що він відкрито заволодів моїми особистими речами, а саме: ноутбуком, планшетом та сумкою з гаманцем та грошовими коштами в розмірі 2000 дол. США». Позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 10000 грн. моральної шкоди та сплачений судовий збір в сумі 1921 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що, на його думку, рішення суду першої інстанції від 22 травня 2020 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи. ОСОБА_1 вказує, що досліджена судом інформація достеменно підтверджує, що відповідач ОСОБА_2 своєю заявою до правоохоронних органів розповсюдила недостовірну інформацію щодо викрадення її особистих речей.

Скаржник ОСОБА_1 посилається, що районний суд не взяв до уваги факти, викладені позивачем у позовній заяві, а також підтвердженні показами свідків, що 19 червня 2019 року в офіс компанії СТОВ «Зернова компанія «Хорс», де він працював генеральним директором, прийшли працівники поліції Черкаського відділу поліції, і повідомили, що ОСОБА_2 , яка на той час працювала головним агрономом СТОВ «Зернова компанія «Хорс», зателефонувала на службу 102 та залишила заяву про те, що ОСОБА_1 заволодів особистими речами ОСОБА_2 . Дану інформацію чули як працівники, так і відвідувачі, які в цей момент знаходилися в офісі компанії, та чекали на прийом до генерального директора СТОВ «Зернова компанія «Хорс». Він вважає, що поширенням вказаної інформації, відповідач створила негативну соціальну оцінку в очах оточуючих, порушивши честь, добропорядність та чесність.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року по справі № 712/12220/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким повністю задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

21.07.2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування відзиву відповідач вказує, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої, іншими особами порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Відповідач звертає увагу, що не вчиняла, та не мала наміру вчиняти дій, в яких наявний юридичний склад правопорушення, а тому судження позивача/скаржника ОСОБА_1 є надуманими та безпідставними.

У відзиві вона вказує, що районним судом було встановлено, що вироку суду з приводу вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину немає. Також судом встановлено, що ОСОБА_2 , підозра з цього приводу не оголошувалася. Відповідач зазначає, що скаржником не доведено, що у зв`язку з обставинами, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відбулись зміни в його житті, що виразились у вигляді переживань, погіршення його психологічного стану, втратою можливості вести звичайний для нього спосіб життя, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

ОСОБА_2 у відзиві просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року по справі № 712/12220/19 відмовити в повному обсязі. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року по даній справі залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, що будуть понесені на професійну правничу допомогу, у зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року по справі № 712/12220/19.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог, встановивши, що оспорювана позивачем ОСОБА_1 інформація, яку повідомила відповідач ОСОБА_2 , під час звернення до правоохоронного органу, який наділений законом повноваженнями перевірити дану інформацію на достовірність, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст. 277 ЦК України.

Також при вирішенні спору, суд першої інстанції послався на рішення Конституційного Суду України від 10.04. 2003 року № 8-рп/2003, у відповідності до якого викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої, іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію, або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, вказав, що оскільки позивач ОСОБА_1 не обґрунтував та не надав доказів того, яким саме чином звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів, яке він вважає недостовірним, порушується його особисте немайнове право - право на повагу честі, гідності та ділової репутації, враховуючи, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідної від основної, то суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 19.06.2019 року до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області надійшла заява ОСОБА_2 про те, що цього ж дня, близько 13 год. під час виходу з приміщення СТОВ «Зернова компанія «Хорс» начальник служби безпеки ОСОБА_3 із застосуванням сили відкрито заволодів корпоративним ноутбуком та планшетом, та її особистими речами (а. с. 56).

Із даних протоколу допиту потерпілої ОСОБА_2 від 19.06.2019 року вбачається, що під час перебування на своєму робочому місці, 19.06.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , їй стало зле, у зв?язку із тим, що керівництво СТОВ «Зернова компанія «Хорс» мало наміри сфальсифікувати робочі документи та скомпроментувати її на підписання неправдивих документів. Її підлегла викликала швидку медичну допомогу за місцем роботи, оскільки у ОСОБА_2 підвищився тиск, їй було запропоновано госпіталізацію. При виході з офісу, її та працівників медичної служби було зупинено начальником служби безпеки ОСОБА_3 та генеральним директором ОСОБА_1 . Під час бесіди ОСОБА_4 схопив її сумку із застосуванням фізичної сили, яка перебувала у ОСОБА_5 Як з?ясувалося, із сумки зникли її особисті речі (а. с. 58).

Згідно даних довідки старшого дільничного офіцеру поліції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області майора поліції Петренка О. від 25.07.2019 року про результати розгляду звернення ОСОБА_1 повідомлено, що 26.06.2019 року до Черкаською відділу поліції ГУНП В Черкаській ласті надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 19.06.2019 року ОСОБА_2 , надала неправдиві свідчення, чим вчинила наклеп на заявника. В ході опитування ОСОБА_1 , останній пояснив що 19.06.2019 року близько 14 год. 30 хв. він знаходився на своєму робочому місці в приміщенні СТОВ «Зернова компанія «Хорс», де він працює генеральним директором. Після чого до приміщення СТОВ «Зернова компанія «Хорс» приїхали працівники поліції та повідомили, що до них від гр. ОСОБА_2 , надійшла заява про крадіжку ноутбука, планшета та грошових коштів в сумі 2000 доларів США, які знаходилися в сумці. Той факт, що він вчиняв в травні дії відносно гр. ОСОБА_2 , заперечує та вважає, що остання вчинила на нього наклеп, але її дії мають негативний плив на його репутацію у СТОВ «Зернова компанія «Хорс». В ході проведення перевірки було проведено спілкування з працівниками та переглянуто відеозапис з камер відео спостереження та встановлено, що начальник охорони гр. ОСОБА_3 , та генеральний директор ОСОБА_1 , відносно гр. ОСОБА_2 , протиправних дій не вчиняли та готівкові кошти не брали (а. с. 6-7).

В ході опитування гр. ОСОБА_2 , остання пояснила наступне, що у вказаний час (19.06.2019), вона знаходилася на своєму робочому місці в приміщенні «Зернова компанія «Хорс», де працює головним агрономом. Під час перебування на робочому місці ОСОБА_6 стало зле, у зв`язку з тим, що керівництво компанії мало намір сфальсифікувати робочі документи, тому для неї була викликана швидка медична допомога. Під час виходу з приміщення СТОВ «Зернова компанія «Хорс», начальник служби безпеки ОСОБА_3 взяв сумку у ОСОБА_2 , в якій знаходилися документи, гаманець, грошові кошти в сумі 2000 доларів США та ноутбук з планшетом. Після чого корпоративний ноутбук він забрав, а сумку повернув. В подальшому сумку поклали до власного автомобіля ОСОБА_2 , а її відправили до лікарні.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров?я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

За змістом статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Статтею 270 ЦК України також встановлено право фізичної особа, зокрема, на повагу до гідності та честі.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Згідно роз`яснення п. 15 вказаної Постанови вказано , що при розгляді справ зазначеної категорії, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід звернути увагу, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв?язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов?язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Із роз?яснення, які містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року слідує, що предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем по справі ОСОБА_2 була розповсюджена інформація в засобах масової інформації, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Щодо безпосередньо оспорюваної ОСОБА_1 інформації, яку повідомила ОСОБА_2 до правоохоронного органу, який наділений повноваженнями перевіряти надану інформацію на достовірність, то колегія суддів апеляційного суду вважає, що дана інформація не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст. 277 ЦК України, що і було зазначено районним судом при ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому суд дійшов вірного висновку, відмовивши позивачу у задоволені його вимог.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов?язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, то вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічне роз`яснення висловлено Верховним Судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду, так як судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було вірно встановлено та вказано у рішенні, що вироку суду з приводу вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, немає, та їй ніколи не оголошувалася підозра з даного приводу.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, предмет позовних вимог, наявні в матеріалах справи докази, та вищезазначені норми права, приймаючи до уваги факт, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, то вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації, що має місце у даних обставинах справи.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Щодо вимог та доводів апеляційної скарги та позовних вимог, що стосуються стягнення моральної шкоди, яка позивачем оцінена в розмірі 10000 гривень, то колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для їх задоволення, погоджуючись із судом першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача в цій частині, з виходячи з наступного.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Отже, встановивши, що відсутні умови, необхідні для компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в стягненні компенсації моральної шкоди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду, оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом .

Колегія суддів вважає, що в цілому, доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені у позовній заяві позивачем, які перевірялися районним судом під час розгляду в суді першої інстанції спору, та судом дана належна оцінка аргументам позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, при розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, судом не допущено порушень вимог процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко