Постанова

Іменем України

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 151/116/17

провадження № 61-32087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «МТС»,

третя особа - Відділ у Чечельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватного підприємства «МТС» на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року

в складі судді Моцного В. С. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області

від 04 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Марчук В. С., Панасюка О. С., Денишенко Т. О.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «МТС» (далі - ПП «МТС»), третя особа - Відділ у Чечельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсною додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2007 року між нею та ПП «МТС» укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах» 04 липня 2007 року

№ 7 строком на 10 років до 04 липня 2017 року. При отриманні орендної плати, її дочка отримала примірник додаткової угоди від 25 травня 2015 року про внесення змін до договору оренди землі, яку позивач не підписувала. Відповідно до цієї угоди, до пункту 8 договору оренди землі від

02 липня 2007 року внесені зміни, де змінено термін дії договору та продовжено його дію до 25 травня 2030 року. Позивач вважала, що зазначена додаткова угода є недійсною, оскільки вона її не підписувала і на підписання угоди нікого не уповноважувала, тобто відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на підписання цієї угоди.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати додаткову угоду від 25 травня 2015 року недійсною.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 червня

2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області

від 04 вересня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано додаткову угоду, між ОСОБА_1 та ПП «МТС», від 25 травня

2015 року, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 липня 2015 року за № 10336473 про внесення змін до договору оренди землі без дати укладення, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «МТС», зареєстрованого у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 04 липня 2007 року за № 7, недійсною.

Стягнено з ПП «МТС» на користь ОСОБА_1 судові витрати: сплачений судовий збір в сумі 640 грн та пов`язані з проведенням судово-технічної та почеркознавчої експертизи в сумі 1857 грн.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив

з того, що у позивача було відсутнє волевиявлення на укладення оскаржуваної додаткової угоди, оскільки позивач її не підписувала та не надавала відповідних повноважень іншій особі на її підписання.

Аргументи учасників справи

У вересні 2017 року ПП «МТС» подало до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач фактично визнала оскаржену додаткову угоду, оскільки протягом 2016-2017 років отримувала плату за пай, заохочувальні виплати в межах оспорюваного договору.

Відзив іншими учасниками справи на касаційну скаргу не подано.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року касаційне провадження

у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16-ц.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,0094 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 173486, кадастровий номер 030000201.

У 2007 році між ОСОБА_1 та ПП «МТС» укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. Цей договір був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах» 04 липня 2007 року за № 17.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 09 липня 2015 року № 40325919 зареєстровано додаткову угоду б/н від 25 травня 2015 року про внесення змін до договору оренди землі від 04 липня 2007 року, якою внесені зміни до пункту

8 договору, за змістом яких строк дії договору оренди землі продовжений до

25 травня 2030 року.

Відповідно до висновку експерта від 08 червня 2017 року № 1821/1822/17-21 підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 25 травня 2015 року про внесення змін до договору оренди землі виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися

у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Встановивши, що ОСОБА_1 додаткову угоду не підписувала, відповідно, істотну умову цього договору щодо строку дії не погоджувала, суди зробили обґрунтований висновок, що у позивача було відсутнє волевиявлення на укладення спірної угоди.

Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір

є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не

є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, спірна додаткова угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки є неукладеною, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред?явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення

ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому судові витрати ПП «МТС» на сплату судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 704,00 грн та касаційної інстанції

у розмірі 768,00 грн підлягають стягненню з ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «МТС» задовольнити.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 червня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня

2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МТС», третя особа - відділ у Чечельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсною додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «МТС» 1 472 грн. судових витрат.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2017 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук