Справа № 161/3721/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/826/20 Категорія: 39 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2012 року стягнуто із відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 12817 грн., що еквівалентно 1100 євро, 3% річних у розмірі 320,43 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 921,78 грн. та судові витрати.

Зазначене судове рішення виконано у примусовому порядку лише 23.01.2020. З вини відповідача ОСОБА_2 протягом 7 років і 4 місяців він не міг отримати свої кошти та використати їх у власних потребах. Крім того, за цей час відбулося значне знецінення гривні.

Ураховуючи наведене, просив стягнути із відповідача на його користь 35638,02 грн., з яких: 3% річних - 2811,34 грн., інфляційні втрати - 18682,06 грн., проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ - 14144,62 грн. та відшкодувати судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 2811 грн. 34 коп., 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 840 грн. 40 коп. судового збору.

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат, процентів за користування позикою та частини витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити у цій частині нове судове рішення - про задоволення позову у заявленому розмірі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2012 року стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 12817 грн., що еквівалентно 1100 євро, 3% річних у розмірі 320,43 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 921,78 грн. та 141 грн. судового збору і це судове рішення виконано у примусовому порядку 23.01.2020.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ у розмірі 14144,62 грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано вимоги ст.536 ЦК України - відхиляються апеляційним судом, оскільки зазначена правова норма міститься у розділі «Виконання зобов`язання (глава 48)» Цивільного кодексу України і підлягала б застосуванню у випадку не встановлення порядку нарахування процентів у договорі позики.

У даному позові ОСОБА_1 ставить вимоги про стягнення коштів у не у зв`язку із виконанням зобов`язання щодо позики, а у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання після ухвалення рішення суду, правові наслідки та відповідальність за порушення якого встановлені статтею 625 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції правильно виходив із того, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті. Оскільки позика надавалася позичальнику в іноземній валюті - євро, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, суд обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача інфляційних нарахувань.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №686/21962/15-ц та 646/14523/15-ц - відхиляються апеляційним судом, оскільки у даних справах зроблені висновки у інших правовідносинах, які є абсолютно не тотожними даному позову.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно обґрунтованим є й висновок про часткове задоволення вимог про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат у розмірі 18682,06 грн., процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ - 14144,62 грн. та щодо повного відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення в оскаржуваній частині, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В частині задоволення позову про стягнення 3% річних рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.

Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, а саме, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді