УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 501/1708/18

провадження № 61-4381ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державне підприємство «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулута стягнення заборгованості із заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулута стягнення заборгованості із заробітної плати.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23 січня 2019 року позов задоволено частково.

Скасовано накази капітана державного підприємства «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 4-к від 31 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 23 від 22 березня 2018 року, «Про оголошення догани ОСОБА_1.» № 25 від 30 березня 2018 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту».

Стягнено з ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 червня 2018 року у розмірі 74 980 грн.

Стягнено з ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» на користь держави судовий збір у розмірі 1 747,90 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 9 200 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року апеляційну скаргу ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» задоволено частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу капітана ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 23 від 22 березня 2018 року скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 січня 2019 року.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що заявник не згодний із вирішенням судом апеляційної інстанції позовних вимог про скасування наказу капітана ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 23 від 22 березня 2018 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 210/3480/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про скасування наказу ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 23 від 22 березня 2018 року, суд першої інстанції вказав, що дії відповідача щодо скорочення посади ОСОБА_1 є незаконними і відповідно до рішень Європейського суду з прав людини є порушенням статей 8 та 14 Європейської конвенції з прав людини визнаються дискримінацією (рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» заяви № 55480/00 та № 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, п.п. 22-25, від 28 травня 2009 року). Зазначив, що рішення про скорочення чисельності працівників прийнято керівником одноособово всупереч умовам колективного договору і без попереднього погодження з профспілковим комітетом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у суду повноважень вирішувати питання доцільності внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників, оскільки до компетенції суду входить лише перевірка факту наявності змін. Вказав, що трудовим законодавством передбачено обов`язок отримання згоди профспілкового комітету на звільнення певного працівника, проте відсутні імперативні норми, які б дозволяли визнати незаконним звільнення з підстав відсутності письмової згоди профспілкового комітету щодо скорочення чисельності працівників.

Суд апеляційної інстанції за матеріалами справи установив, що у 2017 році ОСОБА_1 прийнято до ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» на посаду економіста.

Наказом Державного агентства рибного господарства України ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» перейменовано у ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту».

22 березня 2018 року ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» видано наказ «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» № 23, відповідно до якого передбачено скорочення посади економіста та заступника капітана.

Наказом капітана ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 25 від 30 березня 2018 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни.

7 травня 2018 року професійною спілкою працівників рибного господарства України надана згода на звільнення ОСОБА_1 .

Наказом капітана ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» № 4-к від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

При розгляді трудових спорів, пов`язаних зі звільненням на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати: чи дійсно мало місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 2.3 колективного договору трудового колективу та адміністрації ДП «Служба капітана Іллічівського морського рибного порту» реєстраційний № 187/2 від 22 січня 2015 року (з наступними змінами) визначено, що працедавець зобов`язаний повідомити профком не пізніше, чим за три місяці про намір здійснити зміни у структурі виробництва та формах управління, які ведуть до скорочення чисельності працівників, за виключенням обставин, які не залежать від працедавця. При виникненні на підприємстві необхідності скорочення більше 8% працівників (протягом всього календарного року), рішення про це приймається працедавцем разом з профкомом після проведення консультації з Державним агентством рибного господарства України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Згідно з частиною першою статті 135 Господарського кодексу (далі - ГК) України власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства.

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності у ДП «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» повноважень на ліквідацію, перепрофілювання, реорганізацію структурних підрозділів та скорочення робочих місць без попереднього погодження з профспілковим комітетом є законним та обґрунтованим.

Доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 210/3480/16-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки у даній справі касаційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість судових рішень в частині наявності у ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» повноважень на ліквідацію, перепрофілювання, реорганізацію структурних підрозділів та скорочення робочих місць без попереднього погодження з профспілковими комітетами, у зв`язку із тим, що одноосібним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, є генеральний директор.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулута стягнення заборгованості із заробітної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов