ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/61/20 Справа № 202/2416/16-ц Головуючий у першій інстанції: Зосименко С.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИЛА:

15 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 лютого 2011 року позивач уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому 7000,00 доларів США, що становить 56000,00 грн. на строк до 07 травня 2011 року. Відповідач повернув борг у розмірі 650,00 доларів США, більше коштів не повертав. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 216066,50 грн., 3% річних у розмірі 12549,14 грн., інфляційні витрати у розмірі 131800,56 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., вартість послуг адвоката у розмірі 12000,00 грн. та судовий збір в сумі 3724,16 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 216066,5 грн., 3% річних у розмірі 12549,14 грн., інфляційні витрати у розмірі 131800,56 грн., понесені судові витрати у розмірі 3643,75 грн., а всього 364059,95 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (а.с. 149, 150 т.2). Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 від 27.07.2020 року про відкладення розгляду справи, у зв`язку із знаходженням за межами м. Дніпро за сімейними обставинами - не доводить наявність поважних причин неявки в судове засідання; будь-яких доказів суду не надано. Крім того, суду не повідомлено про наявність поважних причин неявки в судове засідання особисто відповідача.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скаргиі заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що 07 лютого 2011 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв 56000,00 грн., що на момент укладення договору було еквівалентом 7000,00 доларів США; договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим номером 212 (а.с. 56 т.1).

Пунктом 1 договору позики від 07.02.2011 року встановлено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю 56000,00 грн., що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками міста Дніпропетровська є еквівалентом суми 7000,00 дол. США.

Відповідно до пункту 2 договору позики від 07.02.2011 року, позика надається строком на три місяці, тобто до 07 травня 2011 року.

Договором встановлені проценти, що має сплатити позичальник позикодавцю; проценти встановлені у розмірі 10% від загальної суми позики щомісячно; проценти виплачуються позичальником позикодавцю 07.05.2011 року.

Відповідачем не надано доказів повернення позивачу боргу та сплати процентів за вказаним вище договором позики.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Виходячи з викладеного; встановивши, що договір позики укладений у належній формі; встановивши, що відповідач визнає факт одержання коштів за вказаним вище договором позики від 07 лютого 2011 року та укладення даного договору; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, - колегія дійшла висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 07 лютого 2011 року (за сумою (тілом) позики та за процентами).

Доводи відповідача, що борг та проценти він у повному обсязі сплатив позивачу у визначений договором строк (07.05.2011 року) - не доведені; будь-яких доказів на підтвердження такої позиції відповідача суду не надано.

Разом з тим, положенням ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши погоджений між сторонами обов`язок позичальника повернути борг повністю до 07 травня 2011 року зі сплатою процентів (а.с. 56 т.1); встановивши, що в договорі позики подовжений строк позовної давності не передбачений; встановивши, що з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 15 квітня 2016 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 3 т. 1); враховуючи подання відповідачем місцевому суду заяви про застосування позовної давності до ухвалення оскаржуваного рішення (а.с. 72-75 т.1); враховуючи недоведеність позивачем наявності поважних причин порушення трирічного строку позовної давності, який сплинув 08 травня 2014 року, - колегія приходить до висновку, що позивачем пропущено, без поважних причин, трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми позики.

На підтвердження доводів позивача щодо переривання перебігу строку позовної давності позивачем надано суду оригінал договору позики від 07.02.2011 року, на зворотній стороні якого зроблені рукописні записи наступного змісту: 200 доларів США, 01.03.2011 р., 250 дол. США, 15.12.2011 р., 100 доларів США, 11.07.2013 р., 100 доларів США, 05.05.2014 р. (а.с. 56 зворот т.1). Згідно пояснень позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вищевказані написи на договорі позики зроблені особисто позивачем для моніторингу сум повернутого боргу. Підписи відповідача під записами про повернення боргу - відсутні.

Відповідач категорично заперечує фактів сплати позивачу боргу за договором позики після 07.05.2011 року; апелянт стверджує, що вищезазначені написи на зворотній стороні договору позики були здійснені позивачем для імітації переривання позовної давності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року було призначено у даній справі судову технічну експертизу документу та експертизу матеріалів документу; на вирішення експертизи поставлено наступне питання: Чи відповідає виконання написів на зворотній стороні договору позики від 07.02.2011 року: 200 доларів США 01.03.2011 року, 250 доларів США 15.12.2011 року, 100 доларів США 11.07.2013 року, 100 доларів США 05.05.2014 року датам, що зазначені у вказаних написах, або зроблені одночасно в більш пізній час, у 2016 році? (а.с. 119-121 т.2).

Листом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24.01.2020 року №5875/5876-19 повідомлено, зокрема, що відповідно до методичних рекомендацій з встановлення родової належності барвників фарбових матеріалів у документі та порівняльних документах необхідно вирізання тих штрихів, що мають достатню кількість пасти та не перетинаються із штрихами барвних речовин інших реквізитів документа; оскільки рукописні підписи та записи у досліджуваному документі перетинаються із забарвленими речовинами інших реквізитів документів на іншій стороні аркуша документа, вирішити питання не надається можливим; у зв`язку з тим, що на даний документ не придатний для дослідження, провадження закрито без проведення судової технічної експертизи документів (а.с. 123 т.2).

Покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які були допитані місцевим, апеляційним судами, - не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не являються достовірними; свідки надають взаємовиключну інформацію, кожен із вказаних свідків перебуває у дружніх стосунках зі стороною.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що записи на зворотній стороні оригіналу договору позики щодо повернення боргу відповідачем зроблені особисто позивачем ОСОБА_2 , що позивачем визнано; враховуючи, що доказів, які відповідають положенням ст.ст. 77 - 80 ЦПК України, на підтвердження доводів позивача щодо переривання позовної давності, суду не надано, клопотань про витребування таких доказів позивачем не заявлено, - колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем тверджень щодо переривання трирічного строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики повинно бути відмовлено саме з підстав порушення строку позовної давності. Колегія наголошує, що позивачем не наведено обгрунтування та не надано доказів наявності поважних причин пропуску трирічного строку позовної давності.

Інші позовні вимоги про стягнення з відповідачки 3% річних, інфляційних нарахувань на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, процентів від суми позики - є похідними від вимоги про стягнення тіла боргу за договором, тому також задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суду не надано доказів спричинення позивачу моральної шкоди, у зв`язку з неповерненням відповідачем позики. Договором позики не визначені підстави стягнення моральної шкоди. Таким чином, позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає за безпідставністю та недоведеністю.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не становив, що спричинило ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, що сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги в сумі 5406,24 грн. (150% від 3604,16 грн.), що підтверджується квитанцією від 10.07.2018 року (а.с. 178 т.1).

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 5406 (п`ять тисяч чотириста шість) грн. 24 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді