Номер провадження 2/243/600/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» лютого 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому належить 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрований він, його діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також колишня дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що він не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з листопада 2013 року, шлюб з ОСОБА_4 розірвав у лютому 2014 року, однак ОСОБА_4 залишилася проживати у квартирі, при цьому оплату за комунальні послугу несе він та його батьки. ОСОБА_4 , не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, лише використовує його особисте майно. У них з відповідачем є спільна однокімнатна квартира, яку вони придбали будучі у шлюбі, але ОСОБА_4 не хоче переїжджати до квартири, придбаної у шлюбі, та живе в його квартирі за його рахунок.

Комунальні служби, що надають послуги по утриманню квартирі АДРЕСА_1 , в квитанціях вказують 4 особи, у тому числі і відповідача, ОСОБА_4 , та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він має сплачувати.

ОСОБА_4 , для нього чужа людина та не є членом сім`ї. Після розлучення за період з 2014 року по 2017 рік, він сплачував комунальні послуги, але з 2017 року він не має можливості це робити у повному обсязі та виникла необхідність йому самому жити в цій квартирі, але він не може протягом двох років почати мешкати в своїй квартирі та виселити з неї ОСОБА_4 .. ОСОБА_4 не сплачує комунальні послуги та допустила заборгованість по комунальним витратам включно за жовтень 2019 року понад 7000 грн.

Зазначає, що він не має можливості сплачувати за ОСОБА_4 , яка не є членом моєї сім`ї, та утримувати її у своїй квартирі. Він має скрутне матеріальне становище: досі сплачує кредити, які вони з ОСОБА_4 отримували разом, сплачує аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нього погіршився стан здоров`я, тому виникла потреба в тому, щоб виписати ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Він понад рік просить ОСОБА_4 звільнити його квартиру, написати заяви про зняття з реєстрації з цієї адреси та переїхати до однокімнатної квартири, але вона не надає згоди та виставляє багато умов та вимог, при цьому ображала його, що призвело до його душевних страждань, чим завдала йому моральну шкоду яку він оцінює в 14000,00 грн.

Посилаючись на положення статей 23,317, 319, 321, 383, 405 ЦК України просить суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 погасити всю заборгованість за користування житлово комунальними послугами в квартирі за період з листопада 2013 року по жовтень 2019 року включно, на його, ОСОБА_3 , користь у сумі 7042,51 грн., а також моральну шкоду 14000,00 грн та судовий збір по справі 1536,00 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Лещенко С.В., який діє на підставі Ордеру на надання правової допомоги, серія ДН №103090 від 02 січня 2020 року, до суду надав Відзив, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, обґрунтовуючи заперечення тим, що ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 1996 року та проживає в ній з 1996 року по теперішній час. Також разом з нею проживають їх з позивачем діти. В квартиру вона вселилася як дружина позивача, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по лютий 2014 року.

В спірній квартирі знаходиться особисті речі ОСОБА_4 , ОСОБА_4 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 яка член родини Позивача на законних підставах.

Відповідно до ст.64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача житла належать дружина наймача, їх діти, батьки, інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 1 ст.156 Житлового кодексу УРСР, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім 'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правіші, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Вважає, що вимоги ОСОБА_3 щодо позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням є незаконними та не обґрунтованими.

Також вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки позивач не надав належних доказів про розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги які були не сплачені саме відповідачкою.

Позивач вимагає стягнути з відповідачки моральну шкоду.

Цивільним законодавством чітко не врегульоване поняття моральної шкоди, але відповідно Постанови Верховного суду України від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Таким чином, для стягнення з Відповідачки моральної шкоди необхідно довести що її дії або бездіяльність, які носили незаконний характер, але враховуючи вище зазначені обставини вважає що Відповідачка не вчинила будь яких незаконних діянь.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у повному обсязі. (а.с.33-34).

У наданих Запереченнях на Відзив на позовну заяву позивач ОСОБА_3 зазначив, що не вважає слушними посилання представника ОСОБА_4 - адвоката Лещенко С.В. на статті 64,156 Житлового Кодексу, а саме що ОСОБА_4 має право жити в його квартирі і надалі, оскільки він не згоден з її проживанням, про це він звертався навіть до поліції, але вона не виїжджає з його власності, хоча у них є спільна однокімнатна квартира, яка була придбана ними у шлюбі. За період з жовтня 2017 року по теперішній час ОСОБА_4 мешкає в квартирі лише з донькою, а син з жовтня 2017 року мешкає зі своїм дідом (його батьком) за іншою адресою.

За домовленістю з ОСОБА_4 він з батьком робить в квартирі, яка куплена у шлюбі, ремонт, а вона зразу звільняє спірну квартиру. Ремонт ними давно зроблено, а вона досі не виконує домовленість і не звільняє та не виписується з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а ще більше накопичує борги за несплату комунальних послуг по квартирі, що змусило його звернутися до суду з позовом, щоб вона нарешті звільнила квартиру та виписалася з неї.

Після розлучення у 2014 році він не вважає ОСОБА_4 членом своєї сім`ї, тому вважає, що вона повинна виїхати з його власної квартири та виписатися з неї, вона змінила замки в дверях та не пускає його до своєї власності та позбавляє його особистого права користування власним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР, як зазначено в відзиву: «Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири)».

Зазначає, що ОСОБА_4 не є членом його сім`ї, він не проживає разом з нею в квартирі, яка йому належить, вона змінила замки, щоб він не міг навіть зайти в свою квартиру, не кажучи про те, щоб взагалі в ній жити та користуватися. З цим питанням він звертався до поліції м. Слов`янська.

ОСОБА_4 мешкає в його квартирі, користується його майном, використовує комунальні послуги і при цьому ні за що не платить, заборгованість по комунальним послугам складає 7042,51 грн.

Докази того, що вона не створила борги за комунальні послуги не були надані ні відповідачкою, ні представником відповідача, а лише було зазначено, що є її речі в квартирі та вона там мешкає. Вважає, що якщо вона прописана в квартирі та мешкає в цій квартирі, то вона використовує воду, газ, електроенергію, тепло, каналізацію, усі блага житла, за які вона повинна сплачувати у повному обсязі не лише за себе, але і за дітей.

У період з листопада 2013 року по вересень 2017 року ОСОБА_4 мешкала в квартирі з донькою ОСОБА_8 та сином ОСОБА_9 . Після смерті його матері, в період з жовтня 2017 року по теперішній час ОСОБА_4 мешкає в квартирі лише з донькою ОСОБА_8 , а син ОСОБА_9 з жовтня 2017 року по теперішній час мешкає зі своїм дідом за іншою адресою.

ОСОБА_4 здавала по 2019 рік в оренду спільну однокімнатну квартиру, яка куплена була в шлюбі, та отримувала усі кошти за здачу квартири особисто. Отже, фінансова можливість у неї завжди була для оплати за використання комунальних послуг за двокімнатну квартиру. Але ОСОБА_4 цього не робила і протягом 2013-2019 років він зі своїми батьками сплачували комунальні послуги.

Зазначає, що він звертався до поліції відповідно до дій ОСОБА_4 , вона своєю противоправною поведінкою постійно його ображала, принижувала його честь та гідність, що привело до душевних страждань, тобто ОСОБА_4 нанесла йому моральну шкоду, тому вважає, що має отримати від неї моральну шкоду у вигляді фінансової виплати в розмірі 14000,00 грн. (а.с. 42-45).

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Слов`янською міською радою народних депутатів від 14 жовтня 1996 року, вбачається що квартира АДРЕСА_1 належить в рівних часках ОСОБА_3 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 12-13).

Зі Свідоцтва про право на спадщину за Законом від 05 липня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримав у спадок 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_11 (а.с. 14).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13, 14).

Інші 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_10 (а.с. 12-13).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

З Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/10122/13-ц від 08 лютого 2014 року, вбачається, що шлюб, зареєстрований 20 липня 1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - розірвано. Рішення набуло законної сили 19 лютого 2014 року (а.с. 20-21).

З Довідки №3252, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» від 02 жовтня 2019 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - колишня дружина, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_5 - дочка (а.с.19).

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_4 , постійно, з 27 листопада 1996 року і до теперішнього часу проживає в квартирі позивача, вселилася туди як член сім`ї на правах дружини, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку ( а.с. 10-11).

Стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_4 виникло право користування чужим майном ( сервітут).

При виникненні спору між власником та особами, що мають право користування житлом, слід враховувати вимоги статей 405, 406 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

«У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен враховувати, що право користування житлом має речово - правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні ( Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2011 року по справі № 6-16437св11).

Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В той час, ст. 78 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, - подавши суду відповідні докази, які свідчать про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.

Початком відліку часу відсутності особи є залишення нею житлового приміщення. Особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням через відсутність понад визначені строки, у судовому порядку.

Однак, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3 в жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_4 мешкає з 1996 року по теперішній час.

Також позивач ОСОБА_3 не надав до судового засідання передбачених законом доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, а також що проживання відповідача разом з його дітьми в приналежній йому частці квартири, чинить перешкоди у користуванні цією квартирою.

В статті 405 ЦК України визначено, що особа ( член сім`ї власника житла) втрачає своє право користування цим житлом, якщо протягом одного року відсутня без поважних причин у цьому житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні також встановлено, що шлюб між сторонами розірвано. Але, сам факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

«Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням ( Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2011 року по справі № 6-1127св11).

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Однак вирішуючи вказаний спір суд керується нормами ст. 405 ЦК України та Житлового кодексу УРСР.

Так, права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.164 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 27 листопада 1996 року, разом з дітьми позивача, як член сім`ї (чоловік), та продовжує проживати в цій квартирі разом з дітьми, що визнається самім Позивачем ОСОБА_3 , який в позовній заяві вказує, що відповідач постійно проживає в квартирі разом з дітьми і після припинення шлюбних стосунків не має наміру зніматися з реєстрації в квартирі та переїжджати до іншої квартири, яку вона має у власності, та протилежного позивачем у суді належними і допустимими доказами не доведено.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Однак, позивач ОСОБА_3 не звертався до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, які беруть участь у справі.

Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесу, визначати підстави позову ( чим обґрунтовуються позовні вимоги) і зміст вимоги ( який спосіб захисту свого права обрав позивач), є виключним правом позивача.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що припинення сімейних відносин ОСОБА_4 з ОСОБА_3 - власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 , не позбавляє права користування ОСОБА_4 займаним приміщенням, оскільки вона проживає за місцем реєстрації постійно, безперервно, з дітьми позивача - сином ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_5 , де знаходяться їх особисті речі, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_4 погасити всю заборгованість за користування житлово комунальними послугами в квартирі за період проживання з листопада 2013 року по жовтень 2019 року включно на його користь у сумі 7042,51 грн., то суд приходить до переконання, що в цій частині позовні вимоги ОСОБА_3 також не підлягають задоволенню, оскільки такі посилання позивача не підтверджені жодним належним доказом, а саме що саме він ніс витрати по сплаті комунальних послуг за період з листопада 2013 року по жовтень 2019 року, крім того матеріали справи не містять належних доказів, що станом на день розгляду справи за лицевим рахунком по квартирі існує будь-яка заборгованість.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди.

В силу положень ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

ОСОБА_3 суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань діями відповідача, а також розміру заявленої шкоди. Позивачем не вказано, у чому саме полягає моральна шкода, завдана фактичним проживанням відповідача у спірній квартирі, не надано доказів в обґрунтування наявності у нього такої шкоди, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, необхідно відмовити в зв`язку з їх недоведеністю.

Таким чином, вказані вище доводи, наявні та оцінені судом докази, встановлені судом обставини, в своїй сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з їх недоведеністю та неналежно обраним способом захисту прав.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то суд приходить до переконання, що судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню позивачу та покладаються на позивача ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 23,317, 319, 391,1167 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити у зв`язку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова