Дата документу 06.08.2020 Справа № 554/4466/20
Провадження № 2/554/1546/2020
РІШЕННЯ

іменем України

06 серпня 2020 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

представника позивача - адвоката Маліченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року адвокат Малофєєв А.І., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 22275 гривень шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що визнаний неконституційним та витрати на правову допомогу у сумі 5535 гривень.

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни. Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачалось, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. В свою чергу, Законом України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», частину 5 викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Проте указані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. Крім того, згідно з п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тому КМУ надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої вищевказаним Законом.

Однак, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

На запит адвоката від 05 травня 2020 року щодо можливості нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених сум, орган соціального захисту надав відповідь від 13 травня 2020 року, зміст якої зводиться до того, що розмір щорічної разової допомоги до 05 травня, встановлений КМУ, був виплачений позивачу Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області у відповідних розмірах.

Позивач із таким не погодився, оскільки вважає, що виплати разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених КМУ, тобто у розмірі меншому, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, є збитками, які має відшкодувати держава відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України.

У позові зазначає, що за 2016-2019 роки позивачу фактично було виплачено суму коштів в розмірі 4680 грн. Тому у вказаний період йому як учаснику бойових дій не доплачено 22275 грн. (із наведеного в позові розрахунку: 26955 грн. - 4680 грн.).

Вказує, що виплачуючи разову грошову допомогу позивачу у розмірі, встановленому постановами КМУ, органи соціального захисту діяли відповідно до вимог вищезазначених законів. Проте у даному спорі не вирішується питання про правомірність чи неправомірність дій органів соціального захисту.

Відтак, рішення КСУ вказує на те, що виплати грошової допомоги здійснювались у неконституційний спосіб, а саме у зв`язку з прийняттям закону, що суперечить Конституції України. Таким чином, вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону та його подальшої реалізації органами соціального захисту порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване Основним Законом. Тому, посилаючись на положення ст.ст.41, 152 Конституції України, ст.ст.22, 321 ч.1, 1166, 1175 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що таким чином його було позбавлено належних йому коштів в розмірі 22275 грн., і їх невиплата призвела до заподіяння йому збитків, а тому має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України. На підставі викладеного, просить задовольнити даний позов.

02 червня 2020 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.16-17).

Відповідач Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області надав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі з таких підстав. Позивач ОСОБА_1 дійсно має статус ветерана війни - учасника бойових дій та має право на отримання щорічної разової допомоги до 5 травня, виплата якої передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки ОСОБА_1 Центром не проводилася, оскільки списку для виплати допомоги від уповноважених установ не надходило. Виплата проведена не в Полтавській області за місцем проходження служби. Розміри допомоги у 2016-2019 роках визначені постановами Кабінету Міністрів України, норми яких є чинними та неконституційними не визнавалися. З набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» на законодавчому рівні Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, встановленого ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На виконання зазначених приписів БК України Урядом прийнято відповідні постанови щодо порядку проведення виплат щорічної разової грошової допомоги.

Зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 набирає чинності з дня ухвалення та зворотної дії не має. Разом із тим, одним із головних завдань Центру є підготовка документів на виплату всіх видів соціальної допомоги, інших грошових виплат, здійснення контролю за правильністю призначення, перерахунку, нарахування і виплати всіх видів соціальної допомоги, інших грошових виплат. Водночас, визначення розміру щорічної разової грошової допомоги, виплата якої передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не належить до повноважень Центру. Крім того, посилаючись на положення ст.56 Конституції України, зазначає, що будь-якого рішення про визнання рішення, дій чи бездіяльності Центру неправомірними судом не приймалося.

Щодо питання відшкодування витрат на правову допомогу відповідач категорично заперечує проти їх стягнення, оскільки аналогічний договір про надання правничої допомоги про виконані адвокатом роботи додано до адміністративного позову, яка перебуває у провадженні адміністративного суду.

На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю (а.с.28-31).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Маліченко Д.В. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, у матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнає, а також викладено позицію сторони відповідача по суті справи. В судовому засіданні, призначеному на 26 червня 2020 року, представник відповідача підтримав вказаний відзив на позов.

Представник відповідача Державної Казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви про розгляд справи за відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзив на позовну заяву до суду не надходили.

За даних обставин, зважаючи на те, що судом вжиті достатні заходи з метою реалізації процесуальних прав сторін, зокрема відповідачів, та забезпечення доступу до правосуддя та судового захисту, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також ураховуючи доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає, що у задоволенні позову потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни, у тому числі Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 24 липня 2015 року (а.с.12, 14).

Так, 05 травня 2020 року адвокат Малофєєв А.І., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся засобами поштового зв`язку із адвокатським запитом вих.№04/05 від 04 травня 2020 року до Управління соціального захисту населення Новосанжарської районної державної адміністрації про надання інформації про можливість нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня, як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених сум за 2016-2020 роки відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат (а.с.10).

На вказаний запит Управлінням надано відповідь №06-01-13/799 від 13 травня 2020 року, згідно з якою повідомлено про те, що нарахування та формування виплатних відомостей для проведення виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня проводиться Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області. Крім того, зазначено про нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки учаснику бойових дій ОСОБА_1 у розмірі, що відповідає чинному законодавству (а.с.11).

Як зазначено у позові, позивач вважає, що виплати разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених КМУ, є меншими, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, а тому є збитками, які має відшкодувати держава відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України.

Позивач звернувся із вимогою про відшкодування майнової шкоди внаслідок дії акта (закону), що визнаний неконституційним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII). Цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтями 12 та 13 Закону №3551-XII встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, та пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Законом України від 25 грудня 1998 року №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №367-XIV) статтю 12 Закону №3551-XII доповнено частиною такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком».

Надалі пунктом 20 розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" ці норми статей 12 та 13 Закону №367-XIV викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій та інвалідам війни до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Однак рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Разом з тим, Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26 (далі - Закон №79-VIII), яким установлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Судом установлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави Україна в особі відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.3 ст.152 Конституції України, як норми прямої дії, та ст.ст.1166, 1175 ЦК України.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення відображені у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Із резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 вбачається, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

До прийняття Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 підлягали застосуванню постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223, від 14 березня 2018 року №170 та від 20 березня 2019 року №237, які були прийняті на виконання пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

На думку сторони позивача, шкоду йому завдано у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним, а саме пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Як встановлено частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3).

У п.1 і п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Як зазначено в статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, а відтак суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано.

Стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та ст.ст.1173-1175 ЦК України.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 Цивільного кодексу України. В частині другій цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зміст статті 1175 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Зобов`язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою Кабінету Міністрів України покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, оскільки згідно з п.п.1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2011р. № 845 (зі змінами та доповненнями). Згідно з п.п.3 п.35 цього Порядку передбачено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.

Рішенням від 27 лютого 2020 року (далі - Рішення) Конституційний Суд України визнав неконституційними положення окреме положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та зазначено, що втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Іншого тлумачення другого абзацу резолютивної частини рішення Суду бути не може.

Аналіз указаних вище норм свідчить про те, що положення ст.1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

При цьому, положення ч.3 ст.152 Основного Закону прямо відсилається на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку.

Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

Посилання позивача на положення ст.1175 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, вказана норма права не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вона врегульовує відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним.

У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Так, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої щорічної грошової допомоги до 5 травня, виплачуваної учасникам бойових дій.

Разом з цим суд зазначає, що такі виплати не можна вважати збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Суми виплати, заявлені позивачем («недоплачена сума коштів» щорічної грошової допомоги до 5 травня), не підпадають під визначення збитків у статті 22 ЦК України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата щорічної грошової допомоги до 5 травня відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми статті 1175 Цивільного кодексу України навіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

При вирішенні спору суд також враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (Положення №215), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Тобто, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 вказаного вище Положення №215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Як вбачається, Казначейство, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги до 5 травня, встановленої статями 12, 13 Закону №3551-XII, здійснюють Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), а ті розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах.

Проаналізувавши наведені вище правові норми, суд дійшов висновку, що виплати позивачу щорічно допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України, в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства. У межах даного спору не встановлено необґрунтованість дій щодо невиплати спірної суми щомісячної грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки.

У даному випадку відсутні підстави вважати, що позивачу заподіяні збитки при виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня внаслідок прийняття акта (пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України), який визнаний неконституційним.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутні.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини не підпадають під дію ст.1175 ЦК України, оскільки ця норма права підлягає застосуванню у разі визнання незаконним і скасування нормативно-правового акту, а у даному випадку визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у визначеній частині, а спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий, тому позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, не підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст.152 Конституції України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави, а інші витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на правову допомогу, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди.

Судовий збір у розмірі 840,80 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: Держава Україна в особі Державної Казначейської служби України, , місцезнаходження: вул.Бастіонна, буд.6, м.Київ, 01601.

відповідач: Держава Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, , місцезнаходження: вул.Ціолковського, буд.47, м.Полтава, 36023

Повне судове рішення складено 11 серпня 2020 року.

Суддя Г.В. Андрієнко