П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 564/1773/20

Провадження № 22-ц/4815/1345/20

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Олійник П.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

16 год. 00 хв. 05 жовтня 2020 року в м. Костопіль

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Артерчук Лілії Володимирівни на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та додаткових витрат,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року в суд звернулася представник ОСОБА_1 адвокат Артерчук Л.В. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей та додаткових витрат. Мотивуючи позовні вимоги, зазначала, що у сторін від зареєстрованого шлюбу, який тривав з 27 липня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилися двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак з 2009 року діти з матір`ю фактично проживають окремо від батька, спільного господарства останні не ведуть. Позивач повністю утримує дітей, а відповідач від виконання такого батьківського обов`язку самоусунувся за виключенням несистематичного придбання дітям подарунків. Стверджувала, що з відповідача жодних стягнень по виконавчим документам не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків у нього на утриманні немає, а тому спроможний сплачувати аліменти. Разом з цим, при визначенні їхнього розміру вважала за необхідне врахувати, що відповідач працездатна особа, має нормальний стан здоров`я, у його власності знаходиться автомобіль, а також ним було реалізовано квартиру, що знаходилась в м. Костопіль Рівненської області. Щодо синів, то вони як неповнолітні діти потребують більших витрат для нормального фізичного та духовного їхнього розвитку. Так, син ОСОБА_5 є студентом 3 курсу денної форми навчання Технологічного коледжу Національного університету "Львівська політехніка" на денній формі навчання, син ОСОБА_6 навчається у 9 класі школи № 1 м. Львів. Старший син відвідує секцію баскетболу, виступає за збірну команду коледжу на спортивних змаганнях, а менший син - позашкільні заходи. Тому розмір аліментів, що встановлюється судом, має відповідати витратам, необхідним для їх утримання з урахуванням віку та не лише мінімальних потреб. Крім того, оскільки старший син навчається за спеціальністю "Комп`ютерна інженерія" і його захоплення стало вирішальним при виборі майбутньої професії, тому позивач була змушена придбати портативний персональний комп`ютер з програмним забезпеченням до нього та страховку вартістю 17 379,00 гривень, що є додатковими витратами на дітей та спонукає до стягнення з відповідача половини цієї суми.

З наведених мотивів просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 2 400 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття та додаткові витрати на дітей в сумі 8 600 гривень.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі по 1 700 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 липня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 840,80 гривень судового збору.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатним, фізично здоровим, має іншу дитину на утриманні, частково визнає позов, тому дійшов переконання, що позов в частині стягнення аліментів підлягає до часткового задоволення в розмірі 1 700 гривень на кожну дитину, який відповідає 1/3 частині встановленій середньомісячній заробітній платі по регіону. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, зазначив, що придбання портативного персонального комп`ютера не викликано крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень ст. 185 СК України, а позивач не довела, що придбання вказаної техніки спрямовано на розвиток здібностей дітей і не є способом забезпечення дозвілля.

На рішення суду представником позивача адвокатом Артерчук Л.В. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи допущені порушення, покликалась на те, що відповідач не подавав відзиву на позов чи будь-яких письмових пояснень, а лише в судовому засіданні усно висловив заперечення щодо заявленого позову, частково визнав позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей у сумі 1 500 гривень щомісячно на кожну дитину. Також відповідач вказав, що діти провели у нього канікули, а квартиру у 2020 році він продав удвох з позивачем, на даний час офіційно не працевлаштований, заробляє на тимчасових роботах на будівництвах без оформлення трудових відносин, на утриманні має ще одну неповнолітню дитину. Позов про стягнення додаткових витрат не визнав через безпідставність, адже у дітей є два інших персональних комп`ютери, придбані у 2010-2011 роках. Хоча на підтвердження своїх пояснень відповідач надав копію свідоцтва про народження дитини та копію договору купівлі-продажу квартири, однак ці докази були подані лише для суду без надсилання їх позивачу, питання про їх долучення до матеріалів справи за окремим клопотанням відповідача судом не вирішувалось. З підстав того, що докази були надані суду з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, представник позивача у судовому засіданні заперечила щодо їх прийняття та розгляду. На переконання заявника, відповідач не надав належних та допустимих доказів наявності ще однієї дитини, що саме він її утримує, проживає разом з матір`ю цієї дитини. Також не довів відсутності доходів, працевлаштування, намагань знайти відповідну роботу. На думку позивача, існування у відповідача у користуванні автомобіля, утримання якого потребує коштів, реалізація у червні 2020 року дорогої нерухомості (квартири), доводить можливість сплачувати аліменти у бажаному розмірі. Всупереч висновкам суду попередньої інстанції про недоведеність додаткових витрат на дітей зазначала, що придбання портативного персонального комп`ютеру спрямовано виключно на їх розвиток, зокрема він необхідний старшому сину для навчання за спеціальністю, а меншому забезпечує доступ до мережі Інтернет, тому є для дитини джерелом необхідної інформації та спілкування. Тому суд хибно відніс витрати на придбання комп`ютера до витрат на утримання дітей.

З викладених міркувань просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 2 400 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття та додаткові витрати на дітей в сумі 8 600 гривень.

У поданому відзиві відповідач вважав апеляційну скаргу необґрунтованою і безпідставною, тому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначав, що офіційно непрацевлаштований, постійного доходу не має, підробляє тимчасових роботах на будівництві, автомобілем користується при необхідності та для того, щоб мати можливість заробити якісь грошові кошти на проживання. З приводу реалізації нерухомості у червні 2020 року, а саме квартири, стверджував, що продав її разом з позивачем і за домовленістю вона отримала при укладанні договору 82 355,76 гривень, що було еквівалентно 6 500 доларів США, а решту коштів покупець сплачував відповідачу. Про отримання вказаних коштів ОСОБА_1 оформила розписку, де вказала, що розрахунок за нерухоме майно, яке було спільною сумісною власністю проведено з нею в повному обсязі, претензій не має. Покликався на те, що на його утримані перебуває малолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дружина ОСОБА_7 , яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною до трьох років. Щодо недотримання порядку подання документів до суду першої інстанції, зважав на свою необізнаність. Вимогу позивача про стягнення додаткових витрат вважав недоведеною.

У відповіді на відзив представник позивача наведені у відзиві заперечення відхиляла та наполягала на залишення без уваги поданих відповідачем документів як до місцевого суду, так і до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано та це сторонами не заперечується і визнається, що від зареєстрованого шлюбу, який розірвано рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 09 червня 2020 року, вони мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13-13, зв.).

Діти проживають разом з матір`ю у м. Львів (а.с. 14-15).

Старший син є студентом ІІ курсу денної форми навчання Відокремленого структурного підрозділу Технологічного коледжу Національного університету "Львівська політехніка", де навчається за спеціальністю "Комп`ютерна інженерія" за кошти державного бюджету (а.с. 16-17), а молодший син є учнем загальноосвітньої школи №1 м. Львова.

До початку судового засідання відповідач надіслав суду заяву, де він просив долучити до цивільної справи копію свідоцтва про народження в нього 13 травня 2020 року доньки ОСОБА_2 , довідок про доходи, акту комісії ОСББ "Кільцеве-1" про те, що за місцем його проживання в період з червня по серпень та в січні фактично проживає п`ятеро осіб, в т.ч. сини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також на спростування доводів про реалізацію квартири було надано договір купівлі-продажу, витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та розписку позивача про те, що вона отримала від відповідача 6 500 доларів США за продаж цієї квартири як спільної сумісної власності (а.с. 33-45).

Спірні правовідносини між сторонами тривають з приводу уникнення відповідача від своїх батьківських обов`язків з надання синам матеріального утримання, тобто із факту порушення прав дітей на матеріальне забезпечення своїм батьком, що підлягають судовому захисту.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір". Зокрема цим Законом передбачено підвищення мінімального розміру аліментів, спрощення процедури стягнення аліментів та оголошення аліментів власністю дитини.

Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У силу положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Тому суд першої інстанції, врахувавши наведені вище положення, норму ст. 180 СК України щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дітям необхідного матеріального утримання, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, існування у нього іншої дитини, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів в розмірі по 1 700 гривень на кожну дитину щомісячно.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено прожитковий мінімум для дитини від 6 до 18 років з 01 січня 2020 року в сумі 2 218 гривень, з 01 липня 2 318 гривень, з 01 грудня 2 395 гривень.

Беручи до уваги принцип рівності батьківських обов`язків, сума матеріального забезпечення спільних дітей, що перевищує рекомендований законодавством відповідний прожитковий мінімум, безсумнівно не порушує право дитини на гідний рівень життя та відповідає принципу якнайкращого забезпечення її інтересів.

Колегія суддів вважає, що немає потреби у встановленні або ж переоцінці таких обставин як продаж ОСОБА_2 квартири, яка була спільною сумісною власності подружжя та користування ним автомобілем, стягнутий судом розмір аліментів є більш ніж достатнім і при його визначенні є очевидним, що вимог ст.ст. 182-183 СК України порушено не було.

Щодо доводів автора апеляційної скарги про безпідставність прийняття наданих відповідачем доказів, оскільки було порушено передбачений ч.3 ст. 83 ЦПК України порядок їх подання, колегія суддів зазначає таке.

Встановлення законодавцем порядку подання доказів спрямоване на неприпустимість зловживання учасниками справи своїми правами, наприклад, коли через наявність права на подання доказів відповідний учасник буде відстрочувати винесення судом рішення по суті справи через необхідність дослідження додатково поданих таким учасником доказів.

Метою судового засідання є в т.ч. надання можливості обом сторонам ознайомитися з наявними у матеріалах справи доказами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються, зокрема, в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Подання сторонами документів і матеріалів, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Між тим, ненадсилання доказів іншому учаснику справи та враховуючи, що представник позивача перебувала в судовому засіданні при оцінці судом цих доказів, не є процесуально-правовим порушенням, що потягло би помилкове розв`язання цивільно-правового спору.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.

Учасники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (п.2 ч.2 ст. 43 ЦПК України), однак заперечуючи щодо приєднання цих доказів з одних лише формальних підстав, представник позивача фактично перешкоджає з`ясуванню істини та спонукає суд до нехтування, зокрема, такої істотної обставини як існування у відповідача іншої дитини.

До позову не було надано жодного належного та допустимого доказу, що на її думку, підтверджував би можливість відповідача сплачувати аліменти в сумі 2 400 гривень на кожну дитини, навіть того ж перебування у ОСОБА_2 в користуванні автомобіля та реалізації ним квартири,

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що понесені нею витрати на купівлю портативного персонального комп`ютера викликані саме особливими обставинами (ч. 1 ст. 185 СК України), а також того, що такі витрати не відносяться до повсякденних побутових витрат на дітей.

На переконання колегії суддів, витрати, пов`язані з придбанням цієї техніки, понесені при звичайному способі життя та хоча вони і будуть додатковими, проте не викликаними особливими обставинами, а відтак участь другого з батьків не є обов`язковою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду попередньої інстанції колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Керуючись ст.ст. 367-368, 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Артерчук Лілії Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук