КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
04 лютого 2020 року м. Київ
Унікальний номер справи № 760/7972/2019
Апеляційне провадження 22-ц/824/636/2020
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу (реквізиція).
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Вважаю, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач як власник гуртожитку зобов`язаний утримувати будівлю гуртожитку у належному стані, вирішувати питання про проведення капітального ремонту чи реконструкцію даної будівлі.
При цьому враховуючи, що спірний гуртожиток використовується для проживання робітників та службовців на період їх роботи право власності позивача щодо розпорядження даним гуртожитком є обмеженим.
Відповідно до статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.
Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.
За змістом ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР дана норма захищає право осіб, які звільнилися на житлове приміщення, проте не обов`язково на те житлове приміщення, яке вони займали у зв`язку з роботою. Так, у роботодавця може перебувати у власності чи оперативному віданні декілька гуртожитків за різними адресами. Саме роботодавець визначає конкретні кімнати у певному гуртожитку для проживання своїх працівників, а також конкретний гуртожиток. Це може бути пов`язано з різними факторами, у тому числі і залежати від місця знаходження будівельного майданчика, на якому працюють особи, яких заселяють у гуртожиток, враховуючи специфіку діяльності організацій, що займаються будівництвом. Так, роботодавець може надати кімнату в гуртожитку ближче до робочого місця діючому працівнику, а звільненого працівника переселити в інший гуртожиток.
Житлове законодавство не надає права особам, які заселяються обирати конкретну кімнату для проживання, чи конкретний гуртожиток.
Дана норма також надає право роботодавцю переселити осіб, які звільнені з роботи у інше житлове приміщення. Головною умовою є те, що надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 114 ЖК УРСР, а саме воно повинно знаходитися у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним та технічним вимогам.
Позивачем надано докази про те, що спірна будівля знаходиться в аварійному стані. Відповідачами такі докази не спростовані. За клопотанням відповідачів у справі призначено судову будівельно - технічну експертизу для вирішення питання про те, чи знаходиться спірна будівля в аварійному стані, проте відповідачі відмовилися проводити оплату такої експертизи.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України уразі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Оскільки відповідачі ухилилися від оплати експертизи, вважається встановленим той факт, що спірна будівля гуртожитку знаходиться в аварійному стані та загрожує обвалом.
Відтак висновки суду про правомірність позовних вимог про переселення відповідачів у інший гуртожиток є правильними.
Відповідачі не надали будь - яких доказів про те, що кімната у гуртожитку, яка надається їм для переселення не є придатною для проживання чи не відповідає санітарно-технічним вимогам, та на такі обставини не посилалися.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» слід зазначити наступне.
Відповідно до преамбули Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 № 500 -VI регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 цього Закону передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 19 цього Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до ст. 25 і 26 цього Закону.
Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1 ст. 20 цього Закону.
Відповідно до ст. 20 цього ж Закону рішення про визнання гуртожитку аварійним чи непридатним для проживання людей приймається виконавчим органом відповідної місцевої ради на підставі обстеження в установленому чинним законодавством порядку стану гуртожитку (цілісного майнового комплексу чи його відокремленої частини) з наступним затвердженням сесією цієї ради. Усім мешканцям гуртожитку, визнаного аварійним чи непридатним для проживання людей, у порядку, зазначеному частиною першою цієї статті, терміново надається інше, придатне для тимчасового проживання людей житло тим органом місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади, на території якої розміщено такий гуртожиток.
Спір щодо правомірності вселення відповідачів, чи спір щодо правомірності користування жилим приміщенням відсутній.
За обставинами справи встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу та протягом більше ніж десяти років з часу прийняття Закону № 500 -VI у власність територіальних громад на договірних засадах не передавався та орган місцевого самоврядування не звертався з поданням про передачу йому цього гуртожитку.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 500 -VI введено мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад (п.3).
Згідно з п. 6 цих Перехідних положень органи місцевого самоврядування зобов`язані протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом створити постійні комісії із забезпечення реалізації житлових проблем громадян та подати проекти рішення про них на затвердження місцевим радам; протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: розробити і затвердити місцеві програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад; протягом дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом розпочати процес прийняття у власність територіальних громад гуртожитків відповідно до цього Закону; вжити заходів щодо забезпечення фінансування реалізації цього Закону та державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад.
Оскільки органи місцевого самоврядування не виконали обов`язків щодо прийняття у власність територіальних громад гуртожитків, позивач, як власник гуртожитку у зв`язку з аварійним станом будівлі, звернувся до голови Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації з питанням додаткового визнання будинку по АДРЕСА_1 таким, що є непридатним для проживання, проте отримав відповідь від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якій зазначалося, що позивач, як власник будівлі, самостійно приймає рішення щодо придатності такої будівлі до нормальної експлуатації.
Відтак позивач вжив усіх необхідних заходів з тим, щоб виконавчий орган місцевої ради міг обстежити будівлю, перевірити документи щодо її технічного стану та прийняти рішення про те, чи є дана будівля аварійною чи ні, незважаючи на те, що гуртожиток у власність територіальної громади не передано.
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що права відповідачів, які передбачені Законом № 500 -VI не порушуються їх переселенням з аварійної будівлі гуртожитку до іншого гуртожитку, який також належить на праві власності позивачу та який відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам.
Закон№ 500 -VI регулює питання передачі всіх гуртожитків, які увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації у власність територіальних громад. А тому у разі виконання цього Закону державою, відповідачі матимуть ті ж самі права щодо приватизації житлового приміщення, яким користуються і у гуртожитку, до якого їх вважає за необхідне переселити позивач.
Відтак права відповідачів переселенням до іншого житлового приміщення не порушуються.
Натомість право власності позивача порушено, оскільки останній не може повноцінно розпоряджатися своїм майном, проводити в ньому ремонт, реконструкцію, тощо. При цьому саме власник спірного гуртожитку внесе відповідальність за безпеку життя мешканців гуртожитку.
Відтак, не забезпечивши передачу спірного гуртожитку у власність територіальних громад, держава поклала на власника непомірний тягар відповідальності за життя та здоров`я мешканців гуртожитку, позбавивши останнього права проводити переселення мешканців гуртожитку до іншого жилого приміщення.
Доводи апелянтів про те, що рішення про визнання гуртожитку аварійним чи непридатним для проживання людей приймається лише виконавчим органом відповідної місцевої ради не можна визнати обґрунтованим, оскільки таке рішення виконавчим органом відповідної місцевої ради приймається лише після передачі гуртожитків у власність територіальних громад. У даному ж спорі виконавчий орган місцевої ради протягом більше 10 років не виявив бажання прийняти у власність спірний гуртожиток.
Крім того, п. 3 Прикінцевих положень Закону № 500 -VI передбачено виселення з гуртожитків мешканців за рішенням суду на час дії мораторію.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях ЄСПЛ суд часто підкреслює важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб. Потреба змінити законодавство, не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Позивач є власником гуртожитку по АДРЕСА_1 з 18.09.1998. Ввівши мораторій на виселення з гуртожитків мешканців та відчуження гуртожитків, що увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації, держава протягом більше десяти років не виконала зобов`язання щодо реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Відповідно ж до п. 3 Прикінцевих положень Закону № 500 -VI мораторій діє з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад.
Наданими позивачем доказами підтверджено незадовільний стан будівлі (аварійний), у якому проживають відповідачі.
Відповідно до вимог ст. ст. 319, 322, 323 ЦК України, безпечна експлуатація майна покладається на власника майна.
До передачі гуртожитку у власність територіальних громад виконавчий орган відповідної місцевої ради не може прийняти рішення про визнання гуртожитку аварійним чи непридатним для проживання, оскільки за положеннями ст. 20 Закону № 500 -VI у такому разі обов`язок надання житла мешканцям гуртожитку, визнаного аварійним чи непридатним для проживання покладається на орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади, на території якої розміщено такий гуртожиток.
За вказаних обставин вважаю, що положення Закону № 500 -VI не можуть бути перешкодою у виселенні мешканців гуртожитку, який є непридатним для проживання до іншого гуртожитку.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 760/7956/19 у спірних правовідносинах суд має керуватися ст. 101 ЖК УРСР. Проте дана норма регулює питання надання громадянам жилих приміщень у зв`язку з капітальним ремонтом жилого будинку державного чи громадського житлового фонду. У даному ж спорі спірна будівля є приватною власністю позивача та питання переселення пов`язане не з проведенням капітального ремонту будівлі, а випливає з факту визнання будівлі аварійною та такою, що загрожує обвалом. Лише власник приміщення може визначати доцільність чи недоцільність проведення капітального ремонту будівлі.
Позивач звернувся до суду за захистом свого права власності. Дійшовши висновку про те, що переселення можливе лише після прийняття виконавчим органом відповідної місцевої ради рішення про визнання гуртожитку аварійним чи непридатним для проживання людей (ст. 20 № 500 -VI) суд касаційної інстанції не зазначив, у який спосіб може захистити позивач своє право, якщо орган місцевої ради відмовляється не лише приймати у власність територіальної громади спірне приміщення, а і обстежувати будівлю та примати рішення щодо аварійного стану будівлі.
Слід також зазначити про те, що при розгляді справи встановлено, що частина мешканців гуртожитку у добровільному порядку переселилася до іншого гуртожитку, а відтак погодилася з тим, що спірне приміщення гуртожитку загрожує обвалом.
Вважаю, що за обставинами справи судом правильно встановлено, що відбулося порушення прав та законних інтересів позивача, а відтак переселення відповідачів до іншого гуртожитку направлене на відновлення порушеного права позивача, при цьому відновлення порушеного права у такий спосіб не призведе до порушення прав та інтересів відповідачів.
Суддя Л. Д. Махлай