Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.08.2020 Справа №607/25090/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді Грицака Р.М.

за участю секретаря Шаталюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права на приватизацію кімнати у гуртожитку, -

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату №129 загальною площею 19,3 м2, в гуртожитку по АДРЕСА_1 , оскільки вона з вересня 2008 року проживає у вказаній квартирі, добросовісно сплачує комунальні платежі, проводила косметичні ремонти, підтримувала належний санітарний стан приміщення. 14 грудня 2017 року вона отримала ордер на кімнату АДРЕСА_2 та на підставі даного ордера виготовила технічний паспорт на житлове приміщення. Після цього вона звернулася до ЦНАП м. Тернополя для реєстрації права власності на кімнату АДРЕСА_2 , проте їй було відмовлено. Таким чином враховуючи те, що вона продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає та утримує дану кімнату, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонт, оскільки це її єдине житло та вона проживає там понад десять років, існують всі підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на кімнату №129 загально площею 19,3 м2, в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом.

05 листопада 2019 року від представника відповідача Тернопільської міської ради надійшов до суду відзив в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі виходячи з наступного. У своїй позовні заяві позивач як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.344 Цивільного кодексу України, тобто набуття права власності на майно за набувальною давністю. Проте набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи користування ОСОБА_1 кімнатою в гуртожитку по АДРЕСА_1 відбувалося на підставі договору найму від вересня 2008 року, в подальшому з урахуванням прийняття гуртожитку по АДРЕСА_1 в комунальну власність міста (рішення Тернопільської міської ради від 21.08.2008р. №5/20/8) на підставі рішення виконавчого комітету від 06.12.2017р. №882. Також, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Проте позивачу було відомо кому належить гуртожиток, оскільки позивач у своїй позовній зазначає, що зверталася з повним пакетом документів в ЦНАП для реєстрації права власності на дану кімнату в гуртожитку. Разом з цим, позивач вправі, за умови надання відповідного пакету документів, отримати у власність займане приміщення в гуртожитку, однак, питання передачі кімнати АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_1 не розглядалося виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, оскільки заява позивача в ЦНАПі відсутня. Враховуючи вищенаведене, просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

17 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Рукавець О.В. подав до суду уточнену позовну заяву в якій зазначає, що 01 вересня 1999 року ОСОБА_1 поступила на навчання до Тернопільського комунального технікуму ТОВ «Текстерно». В цей час їй був наданий гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 . Проживаючи в даному гуртожитку вона періодично змінювала кімнати, і у вересні 2008 року ОСОБА_1 було надано для проживання кімнату № НОМЕР_1 , в якій вона проживає по сьогоднішній день. У 2017 році ОСОБА_1 звернулась до Тернопільської міської ради з приводу приватизації кімнати у даному гуртожитку, але їй повідомили про те, що вона не може цього зробити так як вона не була зареєстрована за місцем свого проживання в даному гуртожитку АДРЕСА_3 . Звернувшись до житлової комісії Тернопільської міської ради з заявою зареєструвати її за даною адресою, 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримала ордер на право проживання у даній кімнаті та право на реєстрацію за даною адресою. Таким чином, ОСОБА_1 на законних підставах, а саме договору № 129/2 найму ліжко-місця в гуртожитку укладеного у вересні 2008 року, проживала у даному гуртожитку, тому вона підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» стаття 1 якого передбачає право на приватизацію кімнати у даному гуртожитку. Таким чином просить визнати право ОСОБА_1 на приватизацію кімнати АДРЕСА_2 .

Представник відповідача Тернопільської міської ради у відзиві від 27 січня 2020 року на уточнену позовну заяву зазначає, що позивач вправі, за умови надання відповідного пакету документів, отримати у власність займане приміщення в гуртожитку. Однак, питання передачі кімнати АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_1 не розглядалося виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, оскільки заява позивача в ЦНАПі відсутня. Тому позивач не здійснивши жодних дій щодо досудового врегулювання спору завчасно подав позов до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача, уточненні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача Тернопільської міської ради Ахтемейчук Н.М. в судове засідання не з`явилася попередньо подавши клопотання про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову заперечує.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 липня 2001 року ОСОБА_1 згідно наказу №16 п.2 від 04 липня 2001 року прийнята на посаду контролера-касира у ТОВ «Текстерно», що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_2 розпочатою 12 липня 2001 року.

У вересні 2008 року між ВАТ «Текстерно» та ОСОБА_1 укладено договір №129/3 найму ліжко-місця в гуртожитку згідно якого ВАТ «Текстерно» надає ОСОБА_1 для тимчасового проживання ліжко-місце в гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 .

14 грудня 2017 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету №882 від 06 грудня 2017 року видано ордер на жилу площу в гуртожитку №12 серія МК ОСОБА_1 на право заняття сім`єю у складі однієї особи жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_3 площею 18,5 м2.

14 серпня 2018 року ТзОВ «Тернопільське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на кімнату № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 , яка розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 19,3 м2.

Згідно довідки виданої ПАТ «Державний ощадний банк України» 13 серпня 2018 року №130 ОСОБА_1 включена до списку для приватизації житла за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки №1059/07-2 виданої ТзОВ «Тернопільське бюро технічної інвентаризації» 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 станом на 29 грудня 2012 року не має зареєстрованого рухомого майна в м. Тернополі.

Як вбачається із довідки про склад сім`ї наймача у квартирі за адресою АДРЕСА_3 мешкає та має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію Державного житлового фонду» ОСОБА_1 зареєстрована з 18 грудня 2017 року. Ізольована квартира складається з кімнати загальною площею 19,3 м2, житловою площею 18,5 м2, кладової 0,3 + 0,5 м2.

Згідно довідки ПП «ТернопільКомСервіс» №2781 від 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , не працює згідно з записом в трудовій книжці НОМЕР_2 звільнена за наказом №2593/1 з-п від 20 липня 2018 року, не працює по даний час

Згідно довідки ПП «ТернопільКомСервіс» №2763 від 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 є власником особового рахунку за адресою АДРЕСА_3 заборгованості по якому немає (довідка).

Рішенням Тернопільської міської ради №5/20/8 від 21 серпня 2018 року погоджено прийняття гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 у комунальну власність міста.

Як вбачається із відповіді Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №11621/02-ф від 27 серпня 2019 року останні розглянувши документи щодо можливості приватизації кімнати в гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , прийняття рішення щодо включення ОСОБА_1 в списки осіб щодо приватизації даної кімнати в гуртожитку на даний час немає підстав, так як з моменту видачі їй ордеру 14 грудня 2017 року не пройшло 5 років, тому вона на даний час не має права на приватизацію даної кімнати у вказаному гуртожитку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» спори, пов`язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати досудовий розгляд, що здійснюється відповідно до статті 26 цього Закону.

Громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року N 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Однією з обставин, з якою пов`язано право особи на захист відповідно до вище вказаного Закону, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком, що доведено вище.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено сферу дії цього закону, яка поширюється на громадян , які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону. Даний перелік підстав для відмови в приватизації житлового приміщення є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на житлове приміщення позивача не розповсюджується.

Статтею 328 ЦК України визначено підстави набуття права власності.

Так, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 4 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», рішення про передачу гуртожитків у власність територіальних громад приймають відповідні органи управління (уповноважені особи) власників гуртожитків або суд.

Згідно ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно п.15 ст.1-1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку протягом тривалого часу це проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі ЗС України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

У частині 3 статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 128 ЖК УРСР жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК УРСР).

Таким чином судом встановлено, що позивач вселилася у спірне жиле приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Зазначене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 592/345/17.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 16 ЦК України визначає, що одним з можливих способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

На підставі викладеного, суд враховуючи, що позивач вселилася у спірне жиле приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову, що дає підстави стверджувати, про наявність у неї достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, а також у останньої виникають труднощі в реалізації її житлових прав зокрема щодо приватизації спірної кімнати в гуртожитку, приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради шляхом визнання права ОСОБА_1 на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 768,40 грн. судових витрат понесених на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права на приватизацію кімнати у гуртожитку - задовольнити.

Визнати право ОСОБА_1 на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_2 .

Стягнути із Тернопільської міської ради за рахунок бюджету м. Тернополя шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: Тернопільська міська рада, , м. Тернопіль, вул. Листопадова, 5.

Повний текст рішення суду складено 28 серпня 2020 року

Головуючий суддяР. М. Грицак