Справа № 362/2151/20
Провадження № 2/362/1699/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2020 року Василькіський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Кравченко Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Чорної М.В.,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по договору позики,-
28.04.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить суд стягнути з нього заборгованість за договорами позики від 10.10.2007 р. з урахуванням 3% річних від простроченої суми заборгованості та відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 585748 грн. 81 коп. та за договором позики від 27.02.2008 р. з урахуванням 3% річних від простроченої суми заборгованості та відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 1099328 грн. 20 коп., а всього разом 1685077 грн. 00 коп.
Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити.
Відповідач, який був повідомлений про місце, день і час розгляду справи належним чином, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав.
На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Судом встановлено, що відповідно до наданої розписки від 10.10.2007 р. Іванець отримав від ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 100000 (сто тисяч) грн.
Відповідно до розписки від 27.02.2008 р., ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 200000 (двісті тисяч) грн.
31.01.2020 р. ОСОБА_1 письмово звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення позичених 10.10.2007 р. та 27.02.2008 р. коштів на загальну суму 300000 грн., яку відповідач отримав.
Однак, як вказує позивач, і що не було спростовано відповідачем, позичені кошти відповідач не повернув.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона є дружиною позивача і була присутня при передачі коштів ОСОБА_3 . Це було двічі, перший раз у 2007 р. передавались кошти в сумі 100000 грн., а другий у 2008 р. 200000 грн. Оскільки у ОСОБА_3 було складне матеріальне становище, він просив кошти у її чоловіка в борг. Сказав, що якщо не поверне кошти, то поверне майном (пай, батьківську хату в с. Яцьки). Чоловік дзвонив багато разів, щоб ОСОБА_6 повернув йому кошти. Кошти ОСОБА_1 давав в своєму кабінеті на виробничому комплексі по АДРЕСА_1 . Кошти були в гривнях, ОСОБА_3 перерахував кошти і в її присутності писав розписку.
Свідок ОСОБА_7 ( ОСОБА_4 ) суду показала, що з 1999 р. по 2008 р. вона працювала бухгалтером у ОСОБА_1 . Багато людей позичали у нього кошти. Коли вона працювала, директор викликав її бути свідком того, як він передав кошти ОСОБА_3 , а той їх перерахував. ОСОБА_3 позивачав у ОСОБА_8 кошти при ній двічі, в 2007 і 2008 р. Було 100000 грн. і 200000 грн. Це відбувалось на продовольчій базі в АДРЕСА_1 в кабінеті директора. Факт передачі коштів відбувався у її присутності. Чула, що гроші ОСОБА_8 позичив ОСОБА_9 під заставу паїв, а ОСОБА_6 обіцяв кошти повернути.
Таким чином, враховуючи покази свідків, судом встановлено правову природу правовідносин сторін, а саме встановлено, що вказані кошти, що зазначені в розписці від 10.10.2007 р. та від 27.02.2008 р., були надані ОСОБА_1 ОСОБА_3 в борг.
Зобов`язання позичальника, який отримав у власність грошові кошти, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, підпадають під регулювання розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України, яким визначені загальні положення про зобов`язання, параграфу 1 глави 71 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, яким визначені положення про договір позики.
Згідно частин першої та другої статті 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини.
За загальним правилом, визначеним у статті 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частини першої статті 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив.
Відповідно до положень статті 525 ЦК, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14.
Оскільки в судовому засіданні позивачем надано оригінали розписок, із змісту яких вбачається отримання відповідачем від позивача коштів на загальну суму 300000 грн., правова природа правовідносин між сторонами встановлена судом з показів свідків, які підтвердила факт передачі вказаних коштів в борг і підтвердили сам факт передачі вказаних коштів.
Згідно статей 610, 611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки, за обставинами, які були встановлені судом на підставі зібраних доказів, суд прийшов до висновку про те, що відповідач порушив зобов`язання, не повернувши суму позики, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми позики, 3% відсотків річних та інфляційних втрат є підставними та обґрунтованими.
Дані вимоги ґрунтуються на положеннях закону, яким урегульовано спірні правовідносини, та умовах зобов`язання.
При цьому судом враховані роз`яснення, надані ВСУ в Правовій позиції у справі №6-2129цс16, зокрема: частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором».
У зв`язку з зазначеним, суд приходить до переконання щодо об`єктивного застосування положень ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних до порушеного грошового зобов`язання, в тому числі і нарахованих процентів за користування кредитними коштами.
Даний розрахунок є детально складений, аргументований, судом перевірений, з боку відповідача не спростований.
Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відтак, судом на основі зібраних у справі доказів, що узгоджуються між собою в їх сукупності, достовірно встановлено факт укладення між сторонами договору позики, встановлено його правову природу, розмір позики, а відповідачем не спростовано вказані обставини.
Таким чином позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 215, 216, 234, 258, 509, 513,520, 521, 525, 526, 527, 530, 545, 610-612, 625, 1047-1049 ЦК України, статтями 2,4,5,12,76, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко