Постанова

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 202/6069/17

провадження № 61-8870св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк», подану адвокатом Єлишевим Костянтином Юрійовичем, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року в складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.; за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», який змінив назву на Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк»), в якому просив стягнути з АТ «Кредобанк» на його користь основні та додаткові відсотки за користування банківським вкладом «Рантьє» від 13 березня 2007 року №2630/01/27164 в розмірі 17 337,66 доларів США (що за офіційним курсом НБУ станом на 12 вересня 2017 року становить 450 929,99 грн); стягнути три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2015 року по 27 липня 2017 року у розмірі 269 995,05 грн; стягнути інфляційні збитки з розмірі 1 500 728,31 грн; стягнути пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 568 519,86 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 березня 2007 року між ним та банком було укладено договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164, за умовами якого він розмістив на депозитному рахунку 80 000,00 доларів США з визначеною договором процентною ставкою. Через неналежне виконання банком своїх зобов`язань він вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення суми за договором банківського вкладу. Зазначав, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, яке набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року, його позовні вимоги задоволені, стягнуто суму вкладу, основні та додаткові відсотки за ним. Рішення суду було виконане у повному обсязі лише 21 липня 2017 року, чим порушено його право як споживача на своєчасне отримання депозиту.

У жовтні 2017 року ПАТ «Кредобанк» звернулось до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило визнати договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164 від 13 березня 2007 року недійсним та встановити його нікчемність, мотивуючи його тим, що спірний правочин було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою. Також не було дотримано письмової форми спірного договору, оскільки він не підписаний сторонами. ОСОБА_1 взагалі не вносив жодних грошових коштів на депозитний рахунок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 основні та додаткові відсотки за користування банківським вкладом «Рантьє» від 13 березня 2007 року № 2630/01/27164 у розмірі 17 337, 66 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на 12 вересня 2017 року становить 450 929, 99 грн), три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2015 року по 27 липня 2017 року у розмірі 269 995,05 грн, інфляційні збитки у розмірі 1 500 728,31 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 568 519,86 грн.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ «Кредобанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив із того, що права позивача порушені, оскільки рішення суду про стягнення грошових коштів було виконане лише 21 липня 2017 року, а тому на його користь підлягають відшкодуванню відсотки, передбачені договором, три відсотки річних за користування грошовими коштами, інфляційні збитки та пеня. При цьому суд вважав, що позовна давність за вимогами первісного позову не пропущена.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що спірний договір було укладено, крім того банком виконане вказане рішення, а тому не вбачав правових підстави для визнання його недійсним та встановлення його нікчемності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредобанк» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2015 року по 21 липня 2017 року у розмірі 154 995, 15 грн та 892 268, 00 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 01 січня 2015 року по 21 липня 2017 року, а усього стягнуто 1 047 263, 15 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року залишене без змін.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо розміру сум, які підлягають до стягнення на його користь, вважав безпідставним стягнення інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, оскільки ці втрати не виникають у випадку визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

27 квітня 2019 року АТ «Кредобанк» звернулось до Верховного Судуз касаційною скаргою, поданою адвокатом Єлишевим К. Ю., в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині стягнення з АТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 пені, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм матеріального права, а саме неправильно застосовані норми статей 1058, 1061 ЦК України. Суд безпідставно не застосував статтю 1070 ЦК і не з`ясував, який розмір відсотків сплачується банком за вкладом на вимогу. Натомість суд першої інстанції правомірно стягнув з банку на його користь проценти по депозитному договору банківського вкладу за період з 01 січня 2015 року по 27 липня 2017 року.

АТ «Кредобанк» у своїй касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції стягнувши пеню за період з 01 січня 2015 року по 27 липня 2017 року у розмірі 3% вартості послуги на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» вийшов за межі позовних вимог. Крім того судами не було застосовано строк позовної давності про застосування якої було заявлено банком, а також не застосовано положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру пені.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосуються оскарження постанови апеляційного суду в частині вирішення його позовних вимог, а в касаційній скарзі АТ «Кредобанк» порушено питання про перегляд судових рішення судів першої і апеляційної інстанцій в частині стягнення пені, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 400 ЦПК України (в редакції станом на 07 лютого 2020 року) касаційний перегляд буде здійснюватися в цих межах.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив, в якому АТ «Кредобанк» просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити повністю.

Також до суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому останній просить касаційну скаргу АТ «Кредобанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Кредобанк», витребувано її матеріали із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Кредобанк» про зупинення виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 13 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» був укладений договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164, за умовами якого ОСОБА_1 на вкладному рахунку банку були розміщені грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США на строк до 13 березня 2027 року.

На виконання умов укладеного між сторонами договору банк зобов`язався нараховувати позивачеві відсотки за користування його грошовими коштами: основна процентна ставка - 5,6% річних; додаткова процентна ставка за перший рік після укладення договору - 50% від основної процентної ставки; за другий рік - 55% від основної процентної ставки; за третій та наступні роки - 60% від основної процентної ставки (а.с. 13).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року та постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164 у розмірі 80 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 204 800,00 грн, основні та додаткові відсотки в розмірі 54 353.45 долари США, що еквівалентно 818 562,96 грн, а всього 2 023 362,96 грн (по курсу НБУ станом на 02 грудня 2014 року) (а.с. 14-17).

Вказане рішення суду у повному обсязі було примусово виконано державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 21 липня 2017 року (а.с. 18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові в частині стягнення інфляційних втрат, встановлених статтею 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що вказана норма щодо компенсації інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язанння не застосовується до спірних правовідносин, оскільки вклад позивачем внесений в іноземній валюті, що не призводить до інфляційних втрат, які настають у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті, внаслідок знецінення (зниження купівельної спроможності) національної валюти в період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду оскільки вони узгоджуються висновками Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року, викладеними у постанові у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в якій зазначено: «Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає».

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, який був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі №369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц.

Апеляційний суд також правильно визначив розмір трьох процентів річних (154 995,15 грн), які підлягають стягненню відповідно до статті 625 ЦК України за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, виходячи із його розміру 2 023 362,96 грн, встановленого Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, та періоду прострочення, який складає 932 дні.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат з посиланням на те, що сума (2 023 362,96 грн), на яку повинні нараховуватись інфляційні втрати, визначена вищезазначеним рішенням суду і виконання цього рішення проводилось у національній валюті, колегія суддів відхиляє, оскільки підставою позовних вимог є не рішення суду, а укладений між сторонами договір банківського вкладу в іноземній валюті.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором банківського вкладу за період з 01 грудня 2014 року по 27 липня 2017 року (після звернення вкладника з вимогою про видачу вкладу), суд першої інстанції розрахував розмір процентів, виходячи із ставки, встановленої договором банківського вкладу на період дії цього договору. Відмовляючи в позові в частині вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд помилкововрахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та неправильно застосував положення статей 1046, 1050 ЦК України, які регулюють відносини, що випливають із договору позики, і не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що виникли з договору банківського вкладу, врегульованих статтями 1058-1065 цього Кодексу.

Отже, суд апеляційної інстанції застосувавши норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, фактично не переглянув рішення суду першої інстанції в частині щодо стягнення відсотків за договором банківського вкладу із застосуванням тих норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та умов зазначеного договору.

Визначаючи розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу, апеляційний суд, правильно застосувавши положення частини п`ятої статті 10 Закону України про «Захист прав споживачів» щодо стягнення пені в розмірі 3% за кожен день прострочення повернення суми вкладу, помилково виходив з того, що ця неустойка нараховується від суми процентів, які суд вважав вартістю послуги, а не від усієї суми вкладу і нарахованих на нього відсотків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зазначено: «Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі».

Крім того, при вирішенні цієї частини вимог апеляційний суд, порушивши вимоги частини першої статті 13 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог (їхнього розміру), стягнувши на користь ОСОБА_1 892 268 грн пені в той час, як сам позивач просив стягнути 568 519, 86 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки апеляційним судом при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором банківського вкладу та пені за несвоєчасне виконання вимоги щодо повернення банківського вкладу неправильно застосовані норми матеріального права і порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржене судове рішення в цій частині належить скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову апеляційного суду щодо задоволення вимог про стягнення трьох процентів річних та відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк», подану адвокатом Єлишевим Костянтином Юрійовичем, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення трьох процентів річних та відмови у задоволенні вимогпро стягнення інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання залишити без змін.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором банківського вкладу та пені за несвоєчасне виконання вимоги щодо повернення банківського вкладу скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук