ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/474/17 Номер провадження 22-ц/814/38/20Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Мисечко А.І.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області в складі судді Ощинської Ю.О. від 1 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного набутого за час шлюбу майна,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , в якому, після уточнення позовних вимог та відмови від частини позовних вимог, остаточно просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , визнавши за сторонами право власності по Ѕ частині на вказане спірне майно.

Вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування сторін у шлюбі з 1997 року по 2016 рік, ними, згідно договору купівлі-продажу від 25.09.20106 року, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , який було за взаємною згодою оформлено на відповідача.

Вважає, що у відповідності до норм сімейного законодавства, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано за спільні кошти подружжя, під час шлюбу, а отже має бути поділено між сторонами шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ частину майна.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 1 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного набутого за час шлюбу майнавідмовлено.

Відмова в задоволенні позову обґрунтована встановленим судом фактом придбання спірного майна під час шлюбу за особисті кошти відповідача, які вона отримала в дар від свого батька, що не заперечував позивач, надавши нотаріусу під час оформлення договору відповідну заяву.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невірну оцінку доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог.

Вважає, шо ним було доведено належність спірного майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, тоді коли відповідачем взагалі не було спростовано презумпцію такого майна як подружнього, зустрічного позову вона не заявляла, а лише обмежилась наданням суду заяви про його згоду на придбання будинку.

Вважає, що суд на підставі неналежних доказів по справі прийшов до помилкового висновку щодо придбання будинку за власні кошти дружини.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 (шлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін як постановлене з дотриманням норм матеріального права, на підставі вірно встановлених судом обставин.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 08.03.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Пирятинської держадміністрації Полтавської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який в подальшому, рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 26.10.2016 року було розірвано.

В ході розгляду справи відповідач змінила прізвище, надавши суду свідоцтво про зміну імені з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».

Згідно договору купівлі-продажу від 25.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П., відповідач ОСОБА_3 придбала жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , сплативши за нього відповідно до умов договору повністю 29000 грн. продавцю на момент підписання цього договору.

Відмовляючи в задоволенні позову про поділ майна подружжя, місцевий суд встановив наявність згоди чоловіка на придбання дружиною житлового будинку з господарськими будівлями за особисті кошти та дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовивши в його розподілі згідно до положень ст. 69 СК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Між тим, вказані правові висновки залишились поза увагою суду першої інстанції.

Згідно до вищевказаних висновків саме на відповідача як на одного з подружжя покладається тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами як придбаного в шлюбі майна.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що під час перебування сторін в шлюбі, ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу від 25.09.2006 року, згідно якого придбала жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вартість майна становить 29000 грн., які були сплачені повністю, відповідно до умов договору.

Спірний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 06.10.2006 року, що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалась на те, що кошти на будинок в розмірі 18000 доларів США їй подарував батько ОСОБА_6 , який по згоді з продавцем ОСОБА_7 перерахував необхідну суму на її картковий рахунок.

Враховуючи вказані заперечення, предметом доказування відповідача повинні бути обставини, шо виключають статус спірного майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та доведення нею належними та допустимими доказами факту придбання житлового будинку за її особисті коши, а не за рахунок сімейних джерел доходу.

Положеннями ст. 65 СК України закріплено право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, при чому згода одного з подружжя на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення, має бути нотаріально посвідчена.

Аналогічні вимоги викладені в п. 44. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, де дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

В матеріалах справи міститься заява підписана ОСОБА_1 про те, що « ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , даю згоду на купівлю моєю дружиною ОСОБА_3 , з якою ми перебуваємо в шлюбі з 08.03.1997 року, жилого будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за її особисті кошти».

Одночасно, в тексті самого нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу міститься вказівка про те, що нотаріус роз`яснив сторонам, нарівні з іншими нормами права, і положення ст. 65 СК України щодо права подружжя на розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності .

Заперечуючи факт придбання спірного будинку за особисті кошти дружини, ОСОБА_1 пояснював, що вказану заяву склав та запропонував підписати нотаріус при оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку з огляду на те, що подружжя перебувало в шлюбі і така заява була обов`язкова. При цьому, він погодився з таким змістом, не придавши йому особливої уваги, попередньо домовившись з дружиною, що оформлення будинку буде здійснено на її ім`я з метою зменшити грошові витрати, пов`язані з його придбанням.

При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок в період шлюбу був придбаний за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять.

Так, відповідачем не надано доказів того, що нею в дар від батька було прийнято 18000 доларів США для придбання будинку .

Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Такий договір відповідач суду не надала, натомість факт дарування коштів судом був встановлений на підставі пояснень свідків, які в даному випадку не можуть бути розцінені як належні та допустимі докази .

За відсутності такого договору, колегія суддів не може прийняти як доведений факт придбання спірного будинку за особисті кошти лише дружини ОСОБА_3 .

Крім того, сама відповідач не оспорювала в передбаченому законом порядку презумпцію спірного майна як об`єкту права спільної сумісної власності, з відповідним позовом, в тому числі і зустрічним, в порядку ст. 57 СК України до суду не зверталась.

При цьому, колегія суддів ставить під сумнів твердження відповідача щодо придбавання майна за кошти, які їй належали особисто з огляду на те, що сама ОСОБА_3 в своїх поясненнях стверджує, що будинок придбавався за кошти батька, який особисто перерахував останні за бажанням продавця на її картковий рахунок, що виключає статус таких коштів в розумінні ст. 57 СК України як особистих, оскільки такі кошти належали іншій особі, а не відповідачу .

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вказаний житловий будинок придбавався сім`єю ОСОБА_5 з метою поліпшення своїх житлово-побутових умов, з огляду на наявність двох дітей та недостатність житлової площі в їх попередньому помешканні.

Не дослідив в повній мірі суд першої інстанції і належні джерела набуття спірного майна, обмежившись змістом заяви ОСОБА_1 при укладанні договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мав постійну роботу, працював на посаді командира відділення - водія 19 ДПРЧ 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Полтавській області, отримував заробітну плату, відповідач отримувала пенсію як інвалід 2 групи безстроково, мала статус фізичної-особи підприємця.

Також, суд не проаналізував ту обставину, що самим договором купівлі-продажу сторони визначили ціну житлового будинку з господарськими будівлями в 29000 грн., за яку і був вчинено цей продаж, не усунувши при цьому протиріччя з твердженням відповідача про те, що вона придбала будинок за 18000 доларів США.

Таким чином, враховуючи набуття спірного майна в шлюбі і те, що метою його придбання було бажання подружжя поліпшити свої житлово-побутові умови, а також відсутність належних доказів, які б доводили факт придбання будинку за рахунок особистих коштів відповідача, а не за рахунок заощаджень самої сім`ї, колегія суддів приходить до висновку про достатність критеріїв, які дозволяють надати вищевказаному майну статус спільної сумісної власності подружжя.

За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині поділу майна, на якому наполягає сам позивач, колегія суддів виходить з положень ст.ст. 69, 70 СК України щодо права подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та рівності часток дружини та чоловіка при такому поділі.

З огляду на норми статті 68 СК України, згідно якої розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та заявлені позивачем вимоги щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями - за кожним з подружжя необхідно визнати право власності на його Ѕ частину як в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується вимог про поділ земельної ділянки, то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки земельна ділянка не була предметом купівлі-продажу одночасно з будинком, відтак по справі відсутні будь-які докази щодо належності останньої до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, що виключає в розумінні ст. 60 СК України її поділ між подружжям.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 1 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про поділ спільного набутого за час шлюбу майна задовольнити частково.

Поділити придбане в шлюбі майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 лютого 2020 року.

Судді: Обідіна О.І. Кузнєцова О.Ю. Прядкіна О.В.