Провадження №22-ц/812/149/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/1606/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Яворської Ж.М.,

із секретарями судового засідання Лівшенком О.С. і Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 травня 2018 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ) правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 03 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 погодився, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 15 січня 2018 року складає 35 383 грн. 73коп., з яких: 13 388 грн. 74 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5 538 грн. 46 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 295 грн. 40 коп. пеня; 500грн. - штраф (фіксована частина), 1 661 грн. 13 коп. - штраф (процентна складова).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2018 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 лютого 2016 року у вищевказаному розмірі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт вказував, що позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів, які б підтверджували підстави нарахування заборгованості та правильність їх розрахунку. Так надані позивачем витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку не доводять, що відповідач погоджувався саме на такі умови, на які посилається Банк, не надано доказів повідомлення відповідача про внесення змін до договору, будь-яких доказів видачі картки, її номеру чи заяви про видачу, розрахунок не ґрунтується на умовах договору та є невірним. Також апелянт посилається на те, що він є інвалідом ІІ групи, має тяжкий стан здоров`я та знаходиться у скрутному матеріальному становищі, а тому стягнення боргу, що значно перевищує розмір реально використаних ним кредитних коштів ставить під загрозу його життя і здоров`я та призводить до порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених ст. 3 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Мутьєв Д.В. підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшли заяви з клопотаннями розглянути справу без участі представника Банку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 03 лютого 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, отримавши платіжну картку, за допомогою якої розпоряджався кредитними коштами.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунком кредитної заборгованості підтверджено факт порушення відповідачем умов кредитного договору та позивачем вірно розраховані усі складові цієї заборгованості, виходячи з умов кредитування, зазначених у наданих Банком Тарифах обслуговування кредитних карт "Універсальна».

Проте не з усіма висновками суду першої інстанції можна погодитися.

Так, в підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві від 03 лютого 2016 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та згодний з цим договором про надання банківських послуг, екземпляр якого він згодний отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua (а.с. 6).

До позовної заяви крім анкети-заяви Банк додав копії Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 7-22).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 ані процентна ставка за користування кредитними коштами, ані порядок нарахування неустойки за неналежне виконання зобов`язання та її розмір не зазначені.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив крім тіла кредиту стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами та штрафи.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів і неустойки, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Зі змісту апеляційної скарги відповідача та пояснень його представника у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 не визнає, що при підписанні анкети-заяви він був ознайомлений саме з наданими Банком до позовної заяви Тарифами та Умовами і правилами надання банківських послуг .

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 03 лютого 2016 року підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Викладене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За такого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь Банку процентів та неустойки, що були розраховані позивачем відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг, прикладених до позовної заяви.

Разом із тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги Банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом отриманого ОСОБА_1 кредиту є обґрунтованими.

Так безпосередньо укладений сторонами кредитний договір від 03 лютого 2016 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, відповідно до ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту.

Між тим, визначаючи розмір такої заборгованості у сумі 13 388грн. 74 коп. суд належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості та не звернув увагу на те, що до цієї заборгованості позивачем включено нараховані відповідачу страхові платежі за договором «Страхування кредитного ліміту» на загальну суму 3 634грн. 56коп. (а.с. 93-95), тоді як докази укладання сторонами такого договору у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9 754грн. 18 коп. (13 388грн.74коп. 3 634грн. 56коп.).

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту видачі відповідачу банківської картки є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме, випискою з особового рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідач починаючи з 23 квітня 2016 року активно користувався своїм картковим рахунком з використанням банківської картки (а.с. 93-95).

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції помилково визначив обсяг заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 03 лютого 2016 року, то відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині розміру стягнутої з відповідача кредитної заборгованості підлягає зміні шляхом зменшення її розміру з 35383 грн. 73 коп. до 9 754грн. 18 коп.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю І і ІІ груп звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, то згідно зі змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на відшкодування йому судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2018 року в частині розміру стягнутої кредитної заборгованості змінити, зменшивши її розмір з 35 383 грн. 73 коп. до 9 754грн. 18 коп. (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят чотири гривні вісімнадцять копійок).

Рішення суду в частині розподілу судових витрат скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді О.О. Данилова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.