РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/21545/18

Провадження № 22-ц/4815/36/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»- адвоката Мацко Т.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року, постановлену в складі судді Бердія М.А., у справі № 569/21545/18

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування позову вказував, що при проведенні прилюдних торгів 07 листопада 2011 року ним була придбана однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 за ціною 149569,75 грн. В подальшому відділ ДВС Рівненського міського управління юстиції перерахував ПАТ КБ "Індустріалбанк" 130625 грн. 49 коп. коштів від реалізації квартири. Рішенням Рівненського міського суду від 15 травня 2015 року, прилюдні торги визнані недійсними, проте сторін правочину не повернуто в попередній стан, позивачу не повернуто грошові кошти, витрачені на придбання нерухомого майна.

За таких обставин, вважаючи, що банк й державна виконавча служба набули та тривалий час користуються його грошовими коштами без достатніх підстав, позивач просив суд стягнути з них на свою користь 145830 грн. 51 коп., які він сплатив за квартиру, продану йому з прилюдних торгів, а також 64339,86 грн відсотків на цю суму відповідно до ст.536 ЦК України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів, задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 130625 грн. 49 коп. та відсотки в сумі 57633,04 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1882,58 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки публічні торги, на яких позивач придбав квартиру, визнані судом недійсними та скасовано його право власності на придбану квартиру, то понесені ним витрати підлягають стягненню в порядку кондиційного позову з урахуванням відсотків відповідно до положень ч.2 ст.1214 ЦК України.

В апеляційній скарзі, представник відповідача ПАТ АБ «Індустріалбанк» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення з ПАТ АБ «Індустріалбанк» безпідставно отриманих коштів та відсотків та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що банк не є стороною недійсного правочину, правовідносини між банком та позивачем не виникали, що судом першої інстанцій враховано не було. Вважає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, оскільки Банк не був стороною такого правочину - прилюдних торгів, тому правовідносини між банком та позивачем не виникали, та відповідно, сторонами справи про застосування правових наслідків недійсності правочину мають бути саме сторони відповідного правочину, а отже, на банк не може бути покладено обов`язок повернути грошові кошти відповідно до частини першої статті 216 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області безпідставно отриманих коштів у сумі 15201 грн. 02 коп. та відсотків в сумі 6706,82 грн. не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Із матеріалів справи убачається, що 07 листопада 2011 року були проведені прилюдні торги по реалізації майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_1 , який 18 листопада 2011 року перерахував кошти в сумі 145830,51 грн. на рахунок Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. Вказане підтверджується платіжним дорученням № 18 від 18 листопада 2011 року.

Відповідно до виписки по рахунку з 20 грудня 2011 року по 06 січня 2012 року АКБ «Індустріалбанк» було отримано кошти в сумі 130625,49 грн. з відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2015 року у справі № 2-7061/11 визнано недійсними прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що відбулися 07 листопада 2011 року та оформлені протоколом № 1-17-0037/11 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить ОСОБА_2 . Визнано недійсним та скасовано протокол № 1-17-0037/11 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить ОСОБА_2 код ІПН НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), затверджений директором Рівненської філії ТОВ «ТД «Еліт Сервіс» 07 листопада 2011 року. Повернуто сторони в стан, що існував до проведення прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що відбулися 07 листопада 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської областв від 15 січня 2016 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2015 року в частині позовних вимог про повернення сторін в стан, що існував до проведення прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що відбулися 07 листопада 2011 року скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Правило статті 216 ЦК України застосовується до сторін правочину, якими в цій справі є продавець: відповідний орган Державної виконавчої служби, торгуюча організація ТзОВ «Торговий дім «Еліт Сервіс», та покупець ОСОБА_1 .

З врахуванням наведеного, слушними є доводи апеляційної скарги банку про те, що він не є стороною договірних правовідносин за договором купівлі-продажу від 07 листопада 2011 року, що укладений на прилюдних торгах, який визнано судом недійсним.

Разом з тим апеляційний суд відхиляє доводи банку про відсутність обов`язку повертати грошові кошти, отримані від реалізації на прилюдних торгах квартири безпосередньо покупцеві, оскільки між ними відсутні договірні правовідносини.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 визначив правовою підставою повернення йому грошових коштів, сплачених ним на виконання недійсного договору, положення ст.1212, 1213 ЦК України.

У законі передбачена можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.

Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, підстав відступити від якого щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду справи №757/42443/16-ц, № 154/948/16 Верховний Суд не встановив.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

Враховуючи, що суд першої інстанцій встановив, що майно, грошові кошти, набуті ПАТ АКБ «Індустріалбанк», з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, а тому зробив висновок про те, що у банку виникло кондикційне зобов`язання перед ОСОБА_1 повернути отримане майно, підстава набуття якого згодом припинила існувати, а тому апеляційний суд погоджується із висновком суду про доцільність стягнення з банку на користь позивача грошових коштів в порядку статті 1212 ЦК України та відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що на банк не може бути покладено обов`язок повернути грошові кошти відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, як такі, що не заслуговують на увагу.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим підстав для скасування зазначеного рішення апеляційний суд не вбачає.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» - адвоката Мацко Т.В. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2020 року.

Головуючий :

Судді :