головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
провадження № 22-ц/824/1507/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

при секретарі судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Платинум Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Юлії Володимирівни, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пімахова Діна Вікторівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ПЛАТИНУМ ФІНАНС», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Ю.В., третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пімахова Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом із позовом, з метою забезпечення позовних вимог позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій він просить зупинити стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 25 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кубою Ю.В., зареєстрованого у реєстрі за №821, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПЛАТИНУМ ФІНАНС» заборгованості у загальній сумі 24 306 грн 88 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року, ухвалити нове судове рішення, яким клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи; не визначив: чи не призведе невжиття заявленого позивачем заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача та чи: зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. А також, заявник просив суд звернути увагу на те, що суд першої інстанції при відкритті провадження не вирішив клопотання позивача про розгляд справу в порядку спрощеного позовного провадження та зазначає, що тексті ухвали допущені описки у частині назви учасників справи, що не вплинули на суть ухвали.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін з огляду на таке.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що з огляду на зміст позовних вимог, заява позивача про забезпечення позову ґрунтується лише на припущеннях, а ініційований позивачем вид забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами і суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза порушення прав позивача; з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справаза позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ПЛАТИНУМ ФІНАНС», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Ю.В., третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пімахова Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 25 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кубою Ю.В., на підставі якого з нього підлягає стягненню на користь відповідача заборгованість у загальній сумі 24 306 грн 88 коп.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що заявник є боржником у виконавчому провадженні, в судовому порядку оскаржується виконавчий документ, наведене є підставою для забезпечення позову відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України. А також, заявник посилається на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи не уможливити поновлення його порушених прав, і в подальшому можливе виникнення нового судового спору про відшкодування збитків, завданих безпідставним стягненням на підставі виконавчого напису нотаріусу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу приписами частин 1,2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1,6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що у заяві про забезпечення позову відсутнє посилання на будь-які конкретні обставини та докази на їх підтвердження, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана заява ґрунтується лише на припущеннях та зазначає, що фактичні обставини, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, заявником не зазначені та не доведені, а матеріали справи не містять будь-яких доказів на їх підтвердження.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то колегія апеляційного суду зазначає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, в тому числі щодо відкриття провадження у справі, а питання щодо виправлення допущених описок вирішується в порядку статті 269 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року залишається без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст Постанови складений 03 лютого 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина