Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 127/830/17

провадження № 61-46837св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Рибчинського В. П., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2003 року до січня 2017 року вона постійно спільно проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю та вела з ним спільне господарство. За вказаний період вони проживали за однією адресою, вели домашнє господарство, у них народився спільний син, мали спільний побут та бюджет.

За час спільного проживання придбано у власність автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску та квартиру АДРЕСА_1 .

Внутрішні оздоблювальні роботи в цій квартирі продовжувались досить тривалий час. У ремонті квартири вона брала безпосередню участь шляхом придбання будівельних матеріалів та оплати вартості будівельних робіт, придбання меблів тощо, за рахунок коштів, які вона отримувала від підприємницької діяльності.

Спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного позивач просила суд: встановити факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2003 року до січня 2017 року; визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеної квартири та право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2018 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з січня 2003 року до січня 2017 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 630,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивача знайшли підтвердження в судовому засіданні; наявність факту проживання за однією адресою, ведення спільного господарства, спільного бюджету, проживання однією сім`єю з 2003 року до січня 2017 року підтверджено належними та допустимими доказами, в тому числі показаннями свідків та наданими для огляду світлинами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 920,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до січня 2017 року і відповідно суд не знайшов правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як визнання нерухомого та рухомого майна об?єктами права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку указаного майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі поданій до Верховного Суду у листопаді 2018 року ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

28 листопада 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заяви та клопотання

Касаційна скарга мотивована тим, що показами свідків підтверджено проживання сторін однією сім`єю з 2002 року; відповідач не заперечував того, що позивач купувала будівельні матеріали та облаштовувала кузню, ванну кімнату, дитячу кімнату та спальню; позивач та відповідач об`єднували кошти та витрачали їх на ведення спільного господарства, а відповідач не мав коштів для придбання спірної квартири самостійно.

У грудні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

У листопаді 2019 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні за її участю та участю її представника.

Оскільки згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави для розгляду справи у судовому засіданні за участю учасників справи.

Враховуючи викладене клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні за її участю та участю її представника задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , т. 1 а. с. 13).

Відповідно до інвестиційного договору будівництва квартири в багатоквартирному житловому будинку від 30 серпня 2013 року № 01/13, укладеного між ОСОБА_2 (замовник) та ОСОБА_5 (підрядник), в порядку та на умовах, визначених цим договором замовник доручає, а підрядник зобов?язується на свій ризик власними та залученими силами і засобами виконати у 2013-2014 роках будівельно-монтажні роботи на будівництві по будівництву трикімнатної квартири за проектним номером АДРЕСА_1 в багатоквартирному житловому будинку, відповідно до проектно-кошторисної документації. Ціна за цим договором становить 549 900,00 грн.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_3 від 06 січня 2015 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Відповідно до облікової картки транспортного засобу серії НОМЕР_1 автомобіль Volkswagen Т4, білого кольору, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 . Дата реєстрації 15 липня 2005 року (а. с. 89, т. 1).

Суд апеляційної інстанції встановив, що довідкою, виданою Виконавчим комітетом Приборівської сільської ради 16 лютого 2014 року № 66 підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрований в с. Приборівка Липовецького району Вінницької області. Його сім?я складається з дочки та внучки (а. с. 164, т. 1).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Стадницької сільської ради 18 квітня 2017 № 327 ОСОБА_2 з травня до вересня 2008 року проживав у будівлі без реєстрації на АДРЕСА_3 (а. с. 166, т. 1).

З акта щодо проживання особи в населеному пункті від 14 квітня 2017 року, посвідченого сільським головою с. Стадниці слідує, що ОСОБА_2 з травня до вересня 2008 року проживав в будівлі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 167, т. 1).

Згідно з довідкою, виданою Виконавчим комітетом Приборівської сільської ради 13 квітня 2017 року № 191 ОСОБА_2 з 19 жовтня 2010 року до 19 жовтня 2016 року проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 167).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2005 року ОСОБА_2 продав 79/100 частин вбудованих приміщень в будинку АДРЕСА_5 за ціною 250 000,00 грн; за договором купівлі-продажу від 15 лютого 2007 року ОСОБА_2 продав будинок кондитерського цеху з добудовами і спорудами, розташований в АДРЕСА_6 вартістю 103 073,00 грн; 12 червня 2008 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку, що розташована у с. Зарванці Вінницького району Вінницької області за ціною 54 000,00 грн; 01 квітня 2015 року відповідачем укладено договір щодо продажу нежитлової будівлі площею 145,8 кв. м, розташованої в АДРЕСА_7 , 1 вартістю 71 000,00 грн; 01 квітня 2015 року відповідачем відчужено земельну ділянку площею 1,3450 га вартістю 71 000,00 грн (т. 1 а. с. 172-182).

Під час укладення зазначених договорів з відчуження об?єктів нерухомого майна, позивач нотаріально посвідченої згоди не надавала.

У спірний період відповідач отримував у строкове платне користування кредитні кошти у банківських установах (т. 1 а. с. 183-187).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім?ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв?язках. Обов?язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства; наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; придбання іншого майна в інтересах сім?ї.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Сам факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

З наведеного вище положення про осіб, які складають сім?ю випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, підстав відступити від них Верховним Судом не встановлено.

Під час застосування статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У зв`язку зі зміною сімейного та цивільного законодавства і введення у дію з 01 січня 2004 року нових Сімейного та Цивільного кодексів України було встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (стаття 3 СК України). Встановлення факту проживання однією сім`єю в період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції принцип дії закону в часі, а саме КЗпШС УРСР та статтю 5 ЦК України не застосовував та дійшов помилкового висновку про встановлення факту проживання позивача і відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період до 01 січня 2004 року.

Врахувавши пояснень свідків, суд апеляційної інстанції не встановив ознак спільного проживання сім?єю, за якими чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, проводять спільні витрати, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Спільний відпочинок на морі, спільні поїздки, спільне святкування свят, про що надані суду світлини, зазначення відповідачем адреси місця проживання позивача для листування на документах, що подавалися до суду при розгляді інших справ, суд апеляційної інстанції не вважав беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без шлюбу, не є достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім?ї, витрачання коштів на спільні цілі тощо та не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Письмові докази надані позивачем, зокрема документи про замовлення меблів та будівельних матеріалів, які на її думку свідчать про доведеність факту спільного проживання та ведення спільного господарства, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, за заявлений період не можна вважати достатніми та переконливими доказами.

Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про отримання від ОСОБА_5 та повернення йому коштів, які за посиланням позивача, були витрачені на придбання квартири.

Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до січня 2017 року і відповідно правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як визнання нерухомого та рухомого майна об?єктами права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку указаного майна, немає.

Доводи касаційної скарги про те, що показами свідків підтверджено проживання сторін однією сім`єю з 2002 року; відповідач не заперечував того, що позивач купувала будівельні матеріали та облаштовувала кузню, ванну кімнату, дитячу кімнату та спальню; позивач та відповідач об`єднували кошти та витрачали їх на ведення спільного господарства, а відповідач не мав коштів для придбання спірної квартири самостійно, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко