Справа № 522/433/19
Провадження № 2/522/1899/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одеса, у загальному позовному провадженні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11.01.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати майно спільною сумісною власністю та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 09.03.1997 року по 15.03.2018 року сторони перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі, 30.12.2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Перехрестя» був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку. 19.03.2009 року ОСОБА_1 за договором про відступлення права вимоги передав ОСОБА_2 50% майнових прав на квартиру. Після реєстрації речових прав позивач став власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, іншим співвласником відповідно. 11.12.2015 року ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку подарував ОСОБА_2 .. Отже, вважає, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя має право на 1/4 частину вищевказаної квартири. Посилаючись на вказані обставини позивач просив задовольнити позов.

Ухвалою суду від 22.01.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 25.02.2019 року.

У підготовчому засіданні 25.02.2019 року були присутні позивач разом із представником - ОСОБА_3 та представник відповідача - ОСОБА_4 , який подав до суду відзив на позов. Розгляд справи був відкладений на 15.04.2019 року з наданням строку 2 тижні для подання відповіді на відзив.

Згідно відзиву представник відповідачки зазначив, що сторони на момент реєстрації права власності визначили режим майна не як спільна сумісна власність подружжя, а як спільна часткова власність кожного подружжя, а отже підстав для поділу квартири як спільного сумісного майна подружжя представник не вбачає.

Через неявку сторін 15.04.2019 року розгляд справи відкладено на 21.05.2019 року.

Ухвалою суду від 21.05.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті 23.07.2019 року.

До суду 19.07.2019 року відповідачем заявлено зустрічний позов (а.с.51-65), в якому ОСОБА_2 просила визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року. Зустрічний позов був обґрунтований тим, що сторони дійшли згоди про набуття квартири саме у спільну часткову власність. Однак, позивач за первісним позовом не визнає право особистої власності відповідача на 1/2 частку квартири, а тому змушена звернутись до суду з зустрічним позовом.

Розгляд справи 23.07.2019 року був відкладений на 05.11.2019 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом.

Ухвалою суду від 05.11.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , пред`явлену до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Розгляд справи відкладено на 22.01.2020 року.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи 22.01.2020 року був відкладений на 17.03.2020 року. 17.03.2020 року розгляд справи був відкладений на 09.06.2020 року за клопотання сторін та у зв`язку з неявкою представника позивача.

У зв`язку зі зміною представника позивача 09.06.2020 року розгляд справи був відкладений на 23.07.2020 року.

У судовому засіданні 23.07.2020 року був присутній позивач та представник позивача, які первісні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, заперечували проти зустрічного позову.

Також був присутній представник відповідачки, який підтримав зустрічний позов та просив задовольнити, відмовивши у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 ..

Після дослідження доказів та заслухання пояснень представників сторін по справі було оголошено перерву до 06.10.2020 року.

У судове засідання, яке призначене на 06.10.2020 року, з`явився позивач за первісним позовом та його представник - ОСОБА_5 , первісний позов підтримали, просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити за обставин, викладених у відзиві, зустрічний позов підтримав, просив задовольнити.

Заслухавши учасників судового процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 09.03.1997 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Сторонами визнається, що шлюб був розірваний у судовому порядку 15.03.2018 року.

30 грудня 2003 року між ОСОБА_1 (інвестор) та ТОВ «Перехрестя» (пайовик) був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф .

Відповідно до п.2.2. пайовик зобов`язаний передати інвестору квартиру АДРЕСА_1 .

19 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за погодженням ТОВ «Перехрестя», був укладений договір про відступлення по договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф .

Предметом вказаного договору була безоплатна передача у власність ОСОБА_2 50% прав за договором про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф .

В подальшому, 27.03.2012 року між сторонами договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф був складений акт приймання - передачі квартири АДРЕСА_1

На підставі договору №80/Ф, додаткової угоди №1 від 19.03.2009 року, додаткової угоди №2 від 16.03.2012 року, акту приймання - передачі від 27.03.2012 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свідоцтво про право власності було видано на право спільної часткової власності, розмір частки 1/2.

11.12.2015 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування відчужив належну йому 1/2 частку ОСОБА_2 .

Таким чином, на час розгляду справи власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року та договору дарування від 11.12.2015 року.

Між сторонами виник спір щодо правового режиму 1/2 частки квартири, яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року, яку позивач вважає спільною сумісною власністю.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином, законом передбачена можливість оспорення презумпції спільності майна подружжя.

Відповідно до положень ст..355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

При цьому, відповідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, спільна власність може набуватися або як часткова, або як сумісна.

При цьому, правові режими спільної часткової власності та спільної сумісної власності є взаємовиключними.

Так, 20.12.2012 року сторони набули право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з свідоцтва про право власності, в результаті чого кожний із сторін набув право особистої власності на 1/2 частку. Зазначені обставини сторонами на момент видачі кожному з них свідоцтва про право часткової власності не оспорювались. Позивач не спростовує вчинення ним договору відступлення права вимоги, на підставі якого ОСОБА_2 набула майнові права на 1/2 частку спірної квартири.

Крім того згідно рішення Приморського районного судлу м.Одеси (справа №522/2243802/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- приватний нотаріус Скрипник О.В. про визнання недійсним договору дарування від 11.12.2015р., за яким у позові відмовлено, вбачається, що спірна квартира сторонам належить на праві спільної часткової власності.

Виходячи з наведеного суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а навпаки спростовуються зібраними по справі доказами, а тому позов не підлягає задоволенню.

Згідно до ст..11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки

Чинне законодавства не наводить визначення договору відступлення майнових прав, так само його істотних умов.

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України, які викладені в п.4 листа 30.01.2009N Н-35267-18 «Щодо порядку дій правозастосовчого органу у випадку наявності у змісті нормативно-правового акта прогалин» зазначено наступне. Розрізняють прогалини в праві та прогалини в законі. Прогалини вправі - це повна або часткова відсутність в діючих нормативно-правових актах необхідних юридичних норм. Прогалини в законі - це повна або часткова відсутність необхідних юридичних норм у даному законі. У зв`язку з цим в юриспруденції розроблені способи заповнення прогалин в процесі застосування закону, які отримали назву аналогії. Розрізняють: аналогію закону - рішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми,розрахованої на схожі випадки. Застосування аналогії забороняється,якщо вона прямо заборонена законом чи якщо закон пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм. Застосування аналогії закону та аналогії права у випадку існування прогалину нормативно-правових актах передбачено законодавством України

Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно до ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, договір дарування майнових прав та договір відступлення майнових прав подібні за змістом, предметом та істотними умовами. Враховуючи вищевикладеного, на підставі договору відступлення прав виникає особиста, а не спільна сумісна власність.

За викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_2 та вважає за можливе визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20 червня 2012 року, оскільки дане право оспорюється ОСОБА_1 ..

Виходячи із викладеного, у свою чергу суд не вбачає підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та обставин для визнання спірної частини квартири спільною сумісною власністю. А тому в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 суд відмовляє.

Керуючись ст.1 Першого Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.11, 15, 16, 319, 321, 325, 328, 334, 355, 361, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. 57-59, 60-63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20 червня 2012 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 21.10.2020 року.

Суддя Л.В. Домусчі