РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/245/20

Провадження № 22-ц/4815/1189/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року (ухвалене у складі судді Рижого О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна,-

в с т а н о в и в :

28 січня 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна.

Просила суд визнати удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнати удаваним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.) з добудовою до нього, з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 і які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 і яке складається із житлового будинку, загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.), добудови до нього, надвірних будівель і споруд. Виділити їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову, зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.04.2009 р. по 08.08.2019 р., який розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області в цивільній справі № 572/3744/18 від 09.07.2019 року, яке набрало законної сили 08.08.2019 року. В цьому шлюбі у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З моменту укладення шлюбу і до 12.05.2014 року вказана сім`я була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , попри те, що фактично проживала за іншими адресами. Станом на 2012 рік сторонами було прийнято рішення про купівлю власного житла: квартири або житлового будинку. Приблизно в червні 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайшли в газеті "Сарненські новини" опубліковане оголошення про продаж житлового будинку. В ході спілкування із продавцем з`ясувалося, що будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав ОСОБА_3 , який його успадкував після смерті батьків. В липні 2012 року сторони зателефонували за вказаним у оголошенні про продаж номером телефону і попросили оглянути будинок. Під час огляду продавець повідомив, що ціна за будинок і земельну ділянку становить 25500 доларів США з можливістю торгуватися. Після огляду будинку, через декілька днів, сторони повторно зустрілися із ОСОБА_3 та повідомили, що мають намір придбати житловий будинок за ціною 25 000 доларів США. Проте, так як всієї суми коштів у них в наявності не було, то з продавцем було узгоджено, що буде сплачено половину суми, а іншу частину коштів будуть сплачувати протягом одного року. Приблизно в кінці липня 2012 року сторони передали ОСОБА_3 86 000 гривень та 1000 доларів США, після чого ОСОБА_3 приблизно в середині серпня 2012 року передав ключі від будинку і провели у будинку косметичний ремонт (пофарбували підлогу та поклеїли шпалери). У вересні місяці 2012 року сім`я ОСОБА_7 за погодженням із ОСОБА_3 перейшли проживати у спірний будинок. Зазначає, що на придбання вказаного будинку частину коштів надали батьки відповідача, певну суму коштів надавав батько позивачки. Крім цього, для розрахунку за будинок були спрямовані отримувані нею виплати на дітей, а саме державна допомога при народженні дитини, заробітна плата відповідача, який на той час працював в ПрАТ "Рівнеобленерго" Сарненський РЕМ, кошти, отримуванні від здійснення підприємницької діяльності - таксі, а також 50 000,00 грн., надані за договором кредиту, який був оформлений в ПАТ "Альфа-Банк" приблизно в грудні 2012 року або в січні 2013 року на ім`я відповідача. В порядку розрахунку за придбане житло сторони кожного місяця сплачували певну суму коштів. Сплату останньої суми коштів за будинок було здійснено ними у травні 2014 року, після чого ОСОБА_3 було передано відповідачу документи для того, щоб можна було зареєструвати місце проживання сім`ї ОСОБА_7 . Зазначає, що коли саме та у який спосіб відбулося відчуження будинку ОСОБА_3 на користь відповідача - їй відомо не було, оскільки в силу зайнятості домашнім побутом і вихованням дітей вказаним питанням займався відповідач. В подальшому, після того як сторони розрахувалися за будинок, відповідач почав захоплюватися азартними іграми і почав програвати значні суми на гральних автоматах. Попри це, у 2017 році сторонами зроблено поліпшення у будинку, а саме було добудовано дві кімнати, перекрили дах на будинку. Починаючи з 2019 року між нею та відповідачем все частіше почали виникати конфліктні ситуації, які в подальшому призвели до того, що нею було подано позов до суду про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, відносини між сторонами остаточно погіршилися, а тому останній почав виганяти її та дітей із будинку, наголошуючи на тому, що житло повністю належить йому. В свою чергу, вона повідомила відповідачеві, що крім розірвання шлюбу, буде також звертатися до суду із позовом про поділ майна подружжя, на що останній відповів, що нічого їй не вдасться, оскільки будинок є його особистою приватною власністю, так як він був набутий ним за договором дарування. Після ознайомлення з відповідними документами, їй стало відомо, що дійсно ОСОБА_3 , як власником житлового будинку на момент відчуження, було подаровано відповідачу спірне майно, відповідно до двох нотаріально посвідчених договорів від 23.07.2013 року. Також зауважує, що ОСОБА_3 не являється для відповідача або його батьків навіть далеким родичем. З цих підстав, вважає, що укладення договорів дарування, а фактично - договорів купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_3 на користь відповідача могла бути обумовлена або оптимізацією (зменшенням) витрат, пов`язаних із нотаріальним оформленням угоди, або усвідомленими діями відповідача, спрямованими на порушення її законних прав на майно подружжя, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна задоволено.

Визнано удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнано його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано удаваним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнано його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано спільною сумісною власністю житловий будинок загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.) з добудовою до нього, з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 і які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Виділено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 і яке складається із житлового будинку, загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.), добудови до нього, надвірних будівель і споруд;

Виділено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом безпідставно не застосовано строки позовної давності, оскільки позивачу було відомо про договори дарування ще на момент їх укладення. Дані обставини були описані ним у відзиві на позовну заяву, а тому вважає, що відзив фактично являється заявою про застосування строків позовної давності, яка залишена судом без реагування.

Заперечує, щодо висновку суду про удаваність правочину, оскільки ні ним, ні позивачем за будинок та земельні ділянки гроші не сплачувалися. Доказів, які б свідчили про оплату чи передачу коштів колишньому власнику спірного майна, матеріали справи не містять. А рішення суду в цій частині, ґрунтується лише на поясненнях позивача та безпідставному висновку суду про його фактичне визнання удаваності спірних правочинів у своїх поясненнях. Також покликається на те, що суд не мотивував свій висновок щодо відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя та вважає, що підстави для такого відступлення відсутні.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з їх безпідставністю та спливом строків позовної давності.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21 квітня 2009 року по 08.08.2019 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис №36, що підтверджується свідоцтвом про одруження та рішенням суду про його розірвання.

23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 439, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г.. Відповідно до цього договору ОСОБА_3 подарував відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №441, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,2037 га., що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,1037 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , 23.07.2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 439, виданого 23.07.2013 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 4 за адресою АДРЕСА_1 , 23.07.2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 , розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 441, виданого 23.07.2013 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 4 за адресою АДРЕСА_1 , 23.07.2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 , розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 441, виданого 23.07.2013 року.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання оспорюваного договору дарування удаваним, позивач ОСОБА_1 стверджує, що хоч купівля спірного будинку в силу певних причин і була оформлена на відповідача, однак насправді майно придбано спільними зусиллями та за спільні кошти її, відповідача та їх батьків.

На підтвердження своїх заперечень щодо удаваності правочину та спільності житлового будинку, відповідач покликається на те, що будинок був придбаний за його особисті кошти і в подальшому подарований лише йому, що стверджується договором дарування та волею сторін такого.

У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинним ЦПК України визначено критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини 1 статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, в частині обдарованих осіб, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Керуючись положеннями частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, згідно яких головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, суд вважає, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування будинку та земельних ділянок та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Матеріалами справи підтверджуються обставини, які свідчать про факт удаваності укладеного правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який за своєю природою являється прихованим договором купівлі-продажу нерухомості між ОСОБА_3 та подружжям ОСОБА_7 .

Дані обставини не спростовані ОСОБА_2 , як в ході розгляду справи місцевим судом так і під час її апеляційного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про удаваність укладеного 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та договору дарування земельної ділянки від 23.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №441, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г., загальною площею 0,2037 га., що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0, 1037 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Спірний житловий будинок та земельну ділянку придбано 23.07.2013 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що жодна із сторін не оспорює.

Дане нерухоме майно придбано внаслідок їх спільної праці, як сім`ї, як їх індивідуальних, так і спільних трудових зусиль, внаслідок яких було одержано доходи, які були використані ними для придбання майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Доказів, які б це спростували, стороною відповідача не представлено.

Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Враховуючи, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, із врахуванням інтересів трьох дітей, які проживають з ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні, апеляційний суд вважає справедливим та правомірним висновок місцевого суду про відступлення від засади рівності часток спільного майна подружжя та виділення для ОСОБА_1 2/3 його частини.

Підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Відповідач, із заявою про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції не звертався. Відзив до позовної заяви, на який він покликається, обґрунтувань та прохання про застосування таких строків не містить. Крім того, сам факт, що ОСОБА_1 було відомо про договори дарування ще під час їх укладання, не свідчить про усвідомлення нею порушення її права, оскільки спір між сторонами стосовно спільного майна подружжя виник після розірвання шлюбу в 2019 році, а тому строк позовної давності не пропущений.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.