Постанова

Іменем України

07 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 303/5990/16-ц

провадження № 61-21531св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2019 року у складі судді Довжанин В. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кожух О. А., Джуга С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294 (далі - кредитний договір), укладений між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк).

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 05 серпня 2005 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем укладено кредитний договір № MKAWGK00000294, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 47 200 дол. США на термін до 04 серпня 2025 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки.

Укладений сторонами кредитний договір визначений ними як споживчий кредит, а для цього встановлено особливий порядок укладення. Однак, при укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонується банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. З аналізу матеріалів кредитного договору, можна встановити, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, а саме не зазначено: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформленням договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вказані відомості, які є обов`язковими, не зазначені в кредитному договорі і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені відсутні, тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, відповідно до проведених розрахунків іпотечного кредитного калькулятора, у зв`язку з застосуванням ануїтетної схеми погашення кредиту (спочатку сплачуються відсотки, потім кредит), реальна відсоткова ставка за кредитом складає 19,08 %, а не 11,04 % вказаних в договорі. Щомісячний платіж повинен складати 488,48 дол. США, а не 491 дол. США. Тобто, невідомо, яка реальна відсоткова ставка вказувалась банком.

У той же час, відповідно до статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідно виходити з того, що позивач немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбає.

Ураховуючи наведене позивач просив позов задовольнити.

20 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просив визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 05 серпня 2005 року про передачу в іпотеку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між сторонами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 05 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю заявлених позивачем вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Закарпатський апеляційний суд постановою від 22 жовтня 2019 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2019 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, не дають підстав вважати, що дії банку при укладенні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу спрямованих на введення його в оману. Посилання ОСОБА_1 на те, що банк порушив положення Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження. Згідно з пунктом 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, однак таким правом не скористався.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

У касаційній скарзі, поданій 26 листопада 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми статті 43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи мають право брати участь в судовому засіданні. Реалізація даного права здійснюється шляхом виклику сторони та надання їй можливості бути почутими в судовому процесі, що повністю узгоджується з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, апеляційний суд вперше відклав розгляд справи за його клопотанням на незначний термін, після чого він вдруге звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки його стан здоров`я після проведеної операції на оці був поганий, око не зажило і він не бачив, тобто не міг з`явитися в судове засідання, однак суд апеляційної інстанції проігнорував дане клопотання та прийняв рішення у справі.

Висновком експерта не може стверджуватись обставина введення позивача в оману, оскільки це питання юридичне та підлягає оцінці судом.

Натомість на виконання ухвали суду, судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надано Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1405/1406-17, з якого вбачається, що:реальна відсоткова ставка за кредитом становить 16,44 %, а не 11,04 % як вказано в договорі; кредитний договір не містить порядку (формул), за яким банком розраховано суму ануїтетного платежу; реальний ануїтетний платіж повинен складати 485,96 дол. США, натомість договором визначено 491 дол. США.

Тобто судовий експерт визначив, що при укладені договору банк не надав повну інформацію про ціну придбаної послуги.

Таким чином, посилання суду на підставу відмови в позові, що укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, не відповідає ні нормам закону, ні фактичним обставинам справи.

Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення відповідачем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, схемою.

Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого.

За таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.

Судом першої та апеляційної інстанції допущено невірне застосування норм процесуального права, а саме не застосовано норму закону, яку слід було застосувати - частину шосту статті 81 ЦПК України, а також не застосовано норми статті 207 ЦК України.

12 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на касаційну скаргу, мотивований тим, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно надали оцінку наявним у матеріалах доказам, та правильно ухвалили рішення про відмову в позові.

Оспорюваний кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності при їх укладенні, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню кредитного договору, тому до цих спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню.

Відповідно до виписки з рахунку та розрахунку заборгованості позивач з 05 серпня 2005 року по 01 березня 2015 року не допускав прострочок, тобто вчасно вносив щомісячні платежі за кредитом, після чого кредит погашав нерегулярно та не в повному обсязі, тобто позивач прийняв усі умови за кредитним договором.

При укладенні договору позивач отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на договорі. При цьому розмір процентної ставки був зазначений у договорі.

Вважаємо, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитною договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивач не надав.

Щодо посилання на експертний висновок, який на думку позивача не взятий судом до уваги, хочемо зазначити наступне, як вбачається з розрахунків експерта, загальна сума платежів за час кредитного договору, згідно щомісячних платежів та відсоткової ставки передбаченої кредитним договором, а також комісією та щорічними страховими платежами складає в загальному 123 830,41 дол. США, з яких: 40 000 - сума основного боргу, 59 350,40 дол. США відсотки за користування кредитом (0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, передбачена договором кредиту), 17 280 комісія (передбачена договором кредиту 0,18 %), сума страхових платежів 7 200 дол. США. Тобто таку суму експерт зазначає беручи до уваги всі складові кредитного договору, та в останній колонці виводить суму абсолютного подорожчання кредиту 85 030,40 дол. США. Але якщо розібратись з складовими цієї суми це і є відсотки, комісія і страхові платежі (59 350,40 (0,92%) + 17 280 (0,18%) + 7 200 (страхові платежі) + 1 200 (одноразова комісія 3 %)), тобто всі нарахування які передбачені кредитним договором. Тому, враховуючи даний висновок експерта та всі його складові, жодного платежу чи нарахованої суми яка б вказувала на будь який прихований платіж з боку банка в експертному висновку не міститься, а сума 85 030,40 дол. США, яку експерт зазначає як абсолютне подорожчання кредиту є тільки платою за користування кредитом, яка передбачена кредитним договором, який погоджений та підписаний двома сторонами.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року задоволено позов банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 серпня 2005 року, яким установлено законність укладення кредитного договору та наявність заборгованості за кредитом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

17 грудня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 серпня 2005 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за № MKAWGK00000294, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі коштів через касу на строк 04 серпня 2025 року включно, у вигляді невідновлювальної лінії у розмірі 47 200 дол. США на придбання житла у сумі 40 000 дол. США та на оплату страхових платежів у сумі 7 200 дол. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії в розмірі 0,18 % від суми кредиту щомісяця, комісією за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 3 % комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 1.2 даного договору.

Пунктом 1.3 кредитного договору встановлено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека - домоволодіння загальною площею 60,20 кв. м, житловою площею 37 кв. м, що належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поручительства, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - 34 099,07 доларів США, що за курсом 26,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 березня 2016 року складає 886 916,81 грн за кредитним договором та 13 303,75 грн судового збору.

20 січня 2017 року судом першої інстанції у справі призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено ряд запитань.

Судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Мороз Т. В. надано висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1405/1406-17, з якого вбачається, що: «За даними проведеного розрахунку, відповідно до наданих на дослідження матеріалів, сукупна вартість кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за кредитним договором № MKAAWGK00000294 станом на дату укладення договору складає 16,44 % та абсолютне значення подорожчання кредиту становить 85 030,40 дол. США. Відсоткова ставка визначена в кредитному договорі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць і реальна процентна ставка не є тотожними поняттями та розраховуються окремо, що детально наведено в дослідницькій частині висновку. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 процентна ставка за кредитом складає 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту та визначений банком щомісячний платіж у сумі 491 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками, кредитом та щомісячної комісії. Кредитний договір не містить порядку (формул), за яким банком розраховано суму ануїтетного платежу. Виходячи з умов кредитного договору розмір щомісячної комісії складає 72 дол. США. Щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до проведеного дослідження становить 485,96 дол. США та складається із ануїтетного платежу в розмірі 413,96 дол. США та комісії в розмірі 72 дол. США, щомісячно. Сплата чергових страхових платежів визначені умовами договору № MKAWGKP1016 особистого страхування від 08 серпня 2005 року та договору страхування майна від 05 серпня 2005 року № MKAWGK/1300».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його

укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Оскільки позивач не довів наявність умислу в діях банку щодо введення його в оману, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними з підстав передбачених статтею 230 ЦК України.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV викладений Закон України «Про захист прав споживачів» в новій редакції, в якій запроваджено законодавче регулювання прав споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11), а також визначено як підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385во18).

Верховний Суд врахував, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами 05 серпня 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11, 18 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності згаданим нормам права. Укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий період часу виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість його волі на реальне настання певних правових наслідків.

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з такими висновками та переоцінки фактичних обставин справи.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом його законного права на захист, оскільки суд апеляційної інстанції залишив поза увагою його заяву про відкладення розгляду справи на увагу не заслуговують, оскільки за заявою адвоката Ракущенець А. А. як представника ОСОБА_1 апеляційним судом було відкладено розгляд справи з 26 вересня 2019 року на 22 жовтня 2019 року; 21 жовтня 2019 року адвокат Ракущенець А. А. як представник ОСОБА_1 вдруге звернувся із заявою про відкладення розгляду справи, оскільки позивач у зв`язку зі станом здоров`я не може з`явитися до суду, у задоволенні якої відмовлено (протокол судового засідання від 22 жовтня 2019 року). Крім цього, адвокат Ракущенець А. А. як представник ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді, однак у судове засідання призначене на 22 жовтня 2019 року не з`явився про причини своєї неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко