ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/16773/19-ц

провадження № 22ц/818/3717/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селінг»,

третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Нелля Сабіровна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селінг», третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Нелля Сабіровна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та просила, з урахуванням заяви про відмову від частини вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений 31 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Карімовою Н.С., зареєстрований у реєстрі за № 3596; вирішити питання щодо судових витрат.

У лютому 2020 року від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до суду надійшли письмові пояснення, у яких банк, зокрема, вказав, що наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки Московським районним судом м. Харкова вже розглянуто справу № 643/13492/17 за позовом ОСОБА_1 з аналогічними вимогами та підставами позову та відмовлено у задоволенні її вимог.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до Московського районного суду м. Харкова.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов у цій справі та позов у справі № 643/13492/17 не є тотожними, оскільки у справі № 643/13492/17 відповідачем був Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії ХГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а також вона заявляла позовні вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки. При цьому зазначила, що у задоволенні вимог у справі № 643/13492/17 їй відмовлено через те, що позов пред`явлено до філії банку, тобто неналежного відповідача. Отже, закриття провадження у цій справі безпідставно позбавляє її права на захист своїх порушених прав у суді. Натомість, у цій справі відповідачем є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки не заявлено.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що набрало законної сили судове рішення про відмову у задоволенні позову, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому необхідно закрити провадження у справі.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для закриття провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили. У цих випадках спір остаточно вирішено судом, і повторне звернення до суду не допускається.

Відповідно до вищенаведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Отже, тотожність позовів, що є підставою для закриття провадження у справі, означає, що вони мають однаковий предмет, підстави і суб`єктний склад за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі PerezdeRadaCavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі MiragallEscolanoandothers v. Spain («МірагальЕсколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини DeGeouffredelaPradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селінг», третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Н.С. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії ХГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селінг», третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Н.С. про визнання договору купівлі-продажу квартири та іпотеки квартири недійсними.

У вказаній справі ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений 31 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С., зареєстрований у реєстрі за № 3596; та договір іпотеки квартири, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг».

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року у справі № 643/13492/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі (а. с. 82-86). Рішення є чинним.

З вказаного рішення суду вбачається, що підставою для відмови у позові було, зокрема, його пред`явлення до неналежного відповідача філії банку.

Звертаючись до суду повторно, позивачка врахувала вищевказане судове рішення та пред`явила позов безпосередньо до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи позови у цій справі та у справі № 643/13492/17 не є тотожними, оскільки у них різний відповідач: позов у справі № 643/13942/17 пред`явлений до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії ХГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», тоді як у даній справі безпосередньо до банку.

Закриваючи провадження у даній справі суд першої інстанції не врахував, що у задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 643/13942/17 відмовлено через його пред`явлення до неналежного відповідача, та закриття провадження у даній справі позбавить її права на звернення до суду за захистом своїх прав та доступ до правосуддя.

Крім того, предметом спору у справі № 643/13942/17 було визнання недійсними двох договорів: купівлі-продажу квартири та іпотеки, натомість у цій справі, з урахуванням заяви ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог, предметом спору є лише визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2016 року.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що позови повністю не співпадають за складом учасників справи та матеріально-правовими вимогами.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у зазначених справах різний склад учасників справи, а також різний предмет позову.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду у справі № 643/13492/17, є помилковим.

Оскільки склад учасників справи та предмети поданих позовів не є тотожними, підстав для закриття провадження у справі за пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України немає.

Постановляючи ухвалу, суд порушив норми процесуального права, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для її скасування з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М.Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 вересня 2020 року.