П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 557/1766/19

Провадження № 22-ц/4815/1125/20

Головуючий у Гощанському районному суді

Рівненської області: суддя Пацко Д.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 25 червня 2020 року,

фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 06 березня 2008 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 4 200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2019 року складалась з: 1 679,67 гривень за кредитом; 110 426,22 гривень проценти за користування кредитом; 4 200 пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень фіксована частина, 5 815,29 гривень процента складова.

З наведених підстав просило стягнути на свою користь з відповідача 122 371,18 гривень заборгованості за кредитним договором №б/н від 06 березня 2008 року.

Заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2020 року позов банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 березня 2008 року в розмірі 1 679,67 гривень отриманого тіла кредиту.

Стягнуто з відповідача на користь банку витрати по сплаті судового збору в розмірі 26,40 гривень.

В решті вимог позову відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість в частині відмовлених позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених у судовому рішенні висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що суд дійшов хибного висновку про непогодження сторонами умов кредитування, адже з моменту підписання відповідачем заяви, між нею та банком був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України, а відсутність підпису позичальника на цих умовах та правилах не вказує на його необізнаність з ними та не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами і відсутність заборгованості. Тим паче, в підписаній заяві зазначено базову проценту ставку в розмірі 22,8 % річних з розрахунку 360 днів у році. Позичальником підписано й довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", де сторони погодили ту ж базову відсоткову ставку за користування кредитом, а також розмір та порядок нарахування пені й штрафів. Отже, відповідач була належним чином проінформована про умови кредитування і висловлена Великою Палатою Верховного Суду правова позиція в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 не може бути взята до уваги. Дії з користування кредитними коштами вказують на визнання кредитної заборгованості.Підтверджує цю інформацію виписка по рахунку, яка має статус первинного документу, що підтверджено наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а остання його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту, оскільки це суперечить ст.ст. 1048, 1054 ЦК України та ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З наведених спонукань АТ КБ "Приватбанк" просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити ці позовні вимоги. В іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що 06 березня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву клієнта раніше ідентифікованим за рахунком/карткою № НОМЕР_1 , в якій, зокрема, зазначено, що позичальник ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку.

Також в цій заяві позичальник зазначив про своє волевиявлення на отримання кредитної картки із кредитним лімітом в сумі 250 гривень, базовою процентною ставкою у розмірі 22,8% із розрахунку 360 днів в році, комісія за кредитні послуги в розмірі 1% від суми заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 06 березня 2008 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 31 серпня 2019 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 122 371,18 гривень, з яких: 1 679,67 гривень за кредитом; 110 426,22 гривень проценти за користування кредитом; 4 200 пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень фіксована частина, 5 815,29 гривень процента складова.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування з використанням картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Згодом до суду апеляційної інстанції банком було надано довідки про зміну умов кредитування та видані кредитні картки, а також виписку по рахунку відповідача (а.с. 49-56).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилися та погодилася з Умовами та правилами банківських послуг, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у визначених банком розмірах і порядках нарахування.

Витяг із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Не вбачається й підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Позивач не надав до суду першої інстанції жодного первинного документа на підтвердження розміру заборгованості позичальника, а за відсутності допустимих доказів на підтвердження виконаних за день фінансових операцій чи руху грошових коштів за кредитним договором, одним із яких є виписка по рахунку, надана довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" не є належним доказом в справі.

На необов`язковість врахування такої довідки при вирішенні спірних відносин через те, що вона не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору, оскільки не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, вказав Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року в справі № 365/159/19 та від 31 березня 2020 року в справі № 703/3191/18.

Щодо прийняття при перегляді оскаржуваного рішення доданих банком до апеляційної скарги документів, то колегія суддів виходить із такого.

Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами 3 та 4 цієї статті.

За змістом п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 3 ст. 367 та п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Проте позивач, не надавши такі докази на обґрунтування позовних вимог до суду першої інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд, жодної із перелічених обставин не навів, а апеляційний суд їх не здобув.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виключного значення для правильного вирішення справи подані до апеляційної скарги докази також не мають, висновків суду попередньої інстанції не спростовують, адже такі обставини, як підписання заяви, отримання та використання позичальником кредитних грошей, не заперечуються. Проте ці документи не підтверджують факту погодження між сторонами саме тих умов кредитного договору, на підставі яких належить стягнути бажану банком суму заборгованості.

Поготів, надані документи на переконання апеляційного суду лише спростовують правомірність нарахування банком заборгованості по процентам за користуванням кредитом, пені, комісії, а також штрафів.

Так, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 31 серпня 2019 року, коли, як видно із довідки про надані позичальнику кредитні картки, термін дії останньої до листопада 2015 року.

Тому кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_1 повинен відповідати строку дії картки, а після спливу визначеного договором строку позики право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, неустойку та штрафні санкції припиняється (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

З наданої ж банком виписки по рахунку відповідача видно, що в межах виконання кредитного договору, банком, окрім наданих фактично позичальнику грошових коштів, нараховувалася заборгованість за кредитні операції, які підставам та порядку обчислення, що зазначені заяві позичальника чи довідці про умови кредитування не відповідають.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Хоча у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Тому вірним є використання судом попередньої інстанції при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильності висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук