ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1534/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/1312/19 Категорія: 306010000 Опалинська О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретар Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.05.2020 (повний текст складено 29.05.2020, суддя в суді першої інстанції Опалинська О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в :

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:

- визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 в ефірі телепередачі телеканалу ZIK « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині висловлювань: «Коли губернатор Черкаської області водій кримінального авторитета. Наступний крок його кар`єри він стає водієм губернатора…» та «Наступний крок його карколомної кар`єри він стає водієм у тодішнього губернатора Черкаської області пана ОСОБА_3 . В цей же час він вчиться три роки заочно в пед. інституті Черкаському. На третьому курсі заочно він стає головою поліції… тоді була налогова… податкова поліція тоді була. Він стає-перша його должность була, посада він стає керівником налогової цієї поліції, податкової, і наступний крок він стає губернатором Черкаської області» - недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену ним недостовірну інформацію в ефірі телепередачі телеканалу ZIK « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 21.01.2019 в частині вищевказаних висловлювань протягом одного місяця з дня набрання рішення законної сили.

В обґрунтування зазначив, що 21.01.2019 в ефірі телепередачі телеканалу ZIK «HARD з Влащенко» вийшло до загального національного показу інтерв`ю з ОСОБА_2 , в ході якого останній безпідставно та необґрунтовано вказав відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію. Крім того, вищезазначену недостовірну інформацію опубліковано в наступних всезагальних джерелах масової інформації:

-Youtube канал Телеканалу ZIK: ІНФОРМАЦІЯ_3

- Інтернет веб-сайт Телеканалу ZIK: ІНФОРМАЦІЯ_4

- Інтернет веб-сайт «Провінція» - інформаційно-аналітичне видання: ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- Інтернет веб-сайт Міжнародної інформаційної агенції «Vector News»: http://vnews.agency/news/politics/162646-eks-glava-cherkasskoy-oga-yuriy-tkachenko-bul-voditelem-u-kriminalnogo-avtoriteta-byvshiy-mer-smely.html.

Позивач вказує, що ніколи не працював водієм у будь-якого кримінального авторитета, ні в колишнього голови Черкаської ОДА ОСОБА_4 . Крім того, ніколи не був головою податкової поліції Черкаської області, а натомість, в період з 2005 по 2010 роки очолював Державну податкову адміністрацію Черкаської області, на підтвердження чого позивач надав до суду копію своєї трудової книжки. Позивач звертається до суду для поновлення порушеного права в судовому прядку, оскільки вважає, що поширена ОСОБА_2 недостовірна інформація про нього не відповідає дійсності та в аспекті закладеного ним змісту таких псевдофактів, була спрямована на формування у невизначеного кола глядачів телеканалу його негативною іміджу та приниження його ділової репутації. Оскільки, діяльність позивача є публічною та такою, що потребує постійного спілкування з представниками громадського суспільства, він вважає що дії відповідачів, в частині поширення документально недоведеної, недостовірної інформації відносно нього здатні певним чином налаштувати представників суспільства проти його особистості.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.05.2020 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що цитати відповідача ОСОБА_2 , зазначені у позові, є вираженням його суб`єктивної думки і поглядів, є неуточненими, абстрактними, неконкретизованими судженнями, висловленими у довільній некатегоричній формі і не носять характеру однозначного твердження. Оціночні судження конкретної фізичної особи стосовно публічного діяча не свідчать про порушення ними честі та гідності останнього та не потребують спростування у судовому порядку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Сизько Б.Б. 05.08.2020 подав через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не надав доказів достовірності викладеної ним інформації про позивача. Поширені відомості є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, що вбачається з мовних засобів, використаних відповідачем. Суд не оцінив зміст поширеної інформації щодо її відношення до оціночних суджень чи тверджень про факти, що не відповідає правовому висновку ВС у справі №306/29/18 постанова від 16.03.2020.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Сторони по справі належним чином повідомлені про час і місце проведення засідання судового засідання не з`явилися, причин своєї неявки суду не повідомили, при цьому, представник позивача вказав суду причини своєї неявки, які колегія суддів не визнала за поважні.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 21.01.2019 в ефірі телепередачі телеканалу ZIK «HARD з Влащенко» вийшло до загального національного показу інтерв`ю з ОСОБА_2 , в ході якого останній сказав таке: «Коли губернатор Черкаської області водій кримінального авторитета. Наступний крок його кар`єри він стає водієм губернатора…» та «Наступний крок його карколомної кар`єри він стає водієм у тодішнього губернатора Черкаської області пана ОСОБА_3 . В цей же час він вчиться три роки заочно в пед. інституті Черкаському. На третьому курсі заочно він стає головою поліції… тоді була налогова… податкова поліція тоді була. Він стає-перша його должность була, посада він стає керівником налогової цієї поліції, податкової, і наступний крок він стає губернатором Черкаської області»

Позивач вважає зазначену інформацією такою, що є недостовірною, принижує його честь та гідність. При цьому надає відомості своєї трудової книжки про те, що він не виконував роботу (не був водієм), про яку стверджує відповідач у поширеній спірній інформації, у зв`язку з чим для захисту порушеного права позивача було подано позов в цій справі.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Пленумом ВСУ у п.п.1, 4, 6, 15, 19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив про те, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності та честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації; ця інформація стосується позивача; поширена інформація є недостовірною; поширення інформації порушує особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суд має визначитися із характером такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію» - оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (право кожного на свободу вираження поглядів).

Згідно ст. 277 ЦК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести, зокрема, те, що внаслідок поширення недостовірної інформації було порушено його особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особіу будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичноїчи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст.37 ЗУ «Про пресу», ст.65 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в цій справі надав правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов висновку, що спірна інформація щодо позивача за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин. Крім того, зазначена інформація становить суспільний інтерес, її стилістика та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, а тому, баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Вказані висновки спростовують доводи скаржника у справі про недоведення відповідачем достовірності викладених ним відомостей щодо позивача.

Відповідач ОСОБА_5 , поширюючи спірну інформацію, висловлюючись в негативному стилі, не мав умислу підірвати авторитет та дискредитувати позивача, який був головою обласної державної адміністрації, тобто публічною особою, відносно якої, відповідно до положень ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що інформація, висловлена відповідачем ОСОБА_2 року є оціночними судженнями, оскільки вона не містить фактичних даних, а є критикою та оцінкою дій позивача ОСОБА_1 як губернатора Черкаської області, оскільки викладена в контексті його інтерв`ю даному телеканалу, яке стосувалося критики дій влади у державі в цілому та керівництва області зокрема, про що свідчить закінчення його висловлювання з того приводу , що він не може навести лад у місті Сміла через те, «…якщо ця вся вертикаль, вона гнила, просто гнила».

Отже вказані оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

При цьому протилежного позивач перед судом не довів, клопотання про призначення судово - лінгвістичної експертизи з даного приводу перед судом не ставив.

Колегія суддів вважає, що мовно-стилістичний рівень викладення ОСОБА_2 спірної інформації є доволі суб`єктивним, оскільки чинне законодавство не містить офіційного тлумачення терміну «кримінальний авторитет», а згідно до чинного Класифікатору професій взагалі відсутня зазначена посада, як і посада- «водій губернатора», відповідно перевірити правдивість такого виловлювання взагалі не можливо, що відповідає визначеному законом поняттю оціночного судження.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Більш того, ОСОБА_1 не довів належними та допустимим доказами суду, що всі висловлювання ОСОБА_2 , зокрема і щодо невірного зазначення назв його навчального закладу та посад, які він займав, є негативною інформацією, та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме, що це завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та (або) перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таким чином, установивши, що висловлювання відповідача щодо позивача, як голови ОДА, є його суб`єктивною думкою з огляду на використані мовно стилістичні засоби і контекст інтерв`ю в цілому і не містять будь-яких фактичних даних, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає спростуванню відповідно до статті 277 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такі висновки відповідають практиці ВС у справі №306/29/18 постанова від 16.03.2020, на яку вказав скаржник.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.05.2020 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.05.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» про захист честі, гідності та ділової репутації залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 20.10.2020.

Суддя-доповідач

Судді