КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/4350/20 головуючий у суді І інстанції: Трусова Т.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Іванової І.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 50000 грн.. Позов обґрунтований тим, що 16.08.2019 року відповідач під розписку позичив у позивача грошові кошти в розмірі 50000 грн.. Відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 31.12.2019 року. Відповідач свої зобов`язання не виконав, на неодноразові звернення позивача про повернення коштів ніяким чином не відреагував. У звязку з цим, позивач просить задовольнити позовні вимоги та стягнути заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 50000 гривень та судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок, а усього 50840 гривень 80 копійок.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням ОСОБА_3 подавапеляційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що ніколи не брав грошових коштів у позивача та взагалі не був з нею знайомим. Крім того, зазначає, що ніяких звернень від позивача не отримував щодо повернення коштів, і про наявність претензій дізнався лише з оскаржуваного судового рішення. Також, звертає увагу суду на те, що позивач неодноразово зверталась з іншими позовами до і до інших працівників ТОВ «Енерджі Сейвінг Солюшн», де він також працював. Разом з цим не заперечую факту можливого написання та підписання розписки, окільки в певний період часу на роботі була така практика щодо написання розписок, а хто не хотів їх писати то звільняли, однак він не пам`ятає щоб писав таку розписку.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 50000,00грн. про що останній склав розписку. Відповідач ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань у встановлений договором позики строк не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки відповідача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст. 611 ЦК України уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка відповідача, яка посвідчує передання йому позивачем грошових коштів і містить вказівку на його зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 16.08.2019 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн. зобов`язавшись повернути борг у строк до 31.12.2019р., що підтверджується власноручною розпискою відповідача.

В суді апеляційної інстанції відповідач не заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет дійсності його підпису у розписці.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем на підтвердження наявності заборгованості за борговою розпискою у відповідача, надано належні допустимі та достовірні докази.

Доводи апеляційної скарги про те, що ніколи не брав грошових коштів у позивача та взагалі не був з нею знайомим, а також ніяких звернень від позивача не отримував щодо повернення коштів, і про наявність претензій дізнався лише з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстнції відхиляє, оскільки не приймає до уваги, оскільки заначені посилання жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач неодноразово зверталась з іншими позовами до і до інших працівників ТОВ «Енерджі Сейвінг Солюшн», де він також працював, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки правовідносини які виникали у позивача з іншими особами не стосуються предмету спору та доказування у зазначеній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 14 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «21» жовтня 2020 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко І.В. Іванова