КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/2859/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гуля В.В.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним та за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 27 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» (надалі - ПАТ «УКРСОЦБАНК» та/або Банк) та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту від 27 липня 2007 року, відповідно до умов якого Банк надав позичальниці грошові кошти у розмірі 573 000,00 швейцарських франків під 9,85% річних з кінцевим терміном погашення до 27 липня 2022 року.

05 жовтня 2007 року між Банком та позичальницею було укладено ще один кредитний договір, відповідно до умов якого, кредитор надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 211 006,00 швейцарських франків зі сплатою 10,0% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 05 жовтня 2027 року.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеними кредитними договорами, в іпотеку ПАТ «УКРСОЦБАНК», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , передали п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

27 грудня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , серія та номер 8974, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 19 грудня 2017 року.

Позивач вважає, що вищезазначений договір іпотеки є незаконним, тому просив визнати його недійсним.

Крім того, у травні 2018 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа : ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перестала виконувати свої кредитні зобов`язання за вищевказаними кредитними договорами, що призвело до виникнення заборгованості.

Крім цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , здійснили відчуження предмета іпотеки третій особі - ОСОБА_2 , яка в свою чергу здійснила відчуження квартири гр. ОСОБА_3 . Відчуження предмету іпотеки позивач вважає незаконним.

Просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості, за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року, яка становить 549 733,31 швейцарських франків (що еквівалентно 14 650 705,51 гривень) за тілом кредиту; 517 721,98 швейцарських франків (що еквівалентно 13 797 585,35 гривень) за процентами; 2 870 413,13 гривень - пені за несвоєчасне повернення кредиту; 3 710 840,95 гривень - пені за несвоєчасне повернення відсотків та за кредитним договором 08-038/484 від 05.10.2007 року, яка становить 207 023,77 швейцарських франків (що еквівалентно 5 517 301,27 гривень) за тілом кредиту; 197 476,89 швейцарських франків (що еквівалентно 5 262 871,48 гривень) за відсотками; 391 795,61 гривень - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 415 859,18 гривень - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною 6 376 236 гривень; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 95 643,54 грн.

Судом першої інстанції вищевказані справи були об`єднані в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року позовні вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В рахунок часткового погашення заборгованості, за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року, повернення відсотків та за кредитним договором 08-038/484 від 05.10.2007 року, - звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайній ціні на цей вид майна.

Вирішено питання, щодо сплати судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та не надав оцінку наявним доказам, неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.

Вважає, що кредитні договори укладені між нею та Банком являються недійсними, а тому спірна квартира не можу бути предметом застави в силу недійсності правочинів.

Крім того, вважає, що представник позивача не мав повноважень на ведення справи в суді, а тому суд першої інстанції допустився порушення норм процесуального права, не залишивши позов без розгляду.

Зауважує, що до позовних вимог підлягають застосуванню наслідки пропущення строку позовної давності.

З відзивом на апеляційну скаргу звернувся представник АТ «Альфа-Банк» зазначаючи, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «УКРСОЦБАНК».

Зауважує, що кредитні договори, як і договір іпотеки, які є предметом розгляду суду є дійсними, що і було встановлено судом першої інстанції.

Зазначає, що представник позивача Борецький Б.О. мав належні повноваження на представлення інтересів в суді першої інстанції, відповідно до законодавства чинного на момент подачі позову.

Щодо строків позовної давності зауважує, що ОСОБА_1 приймала участь у справі, була належним чином повідомлена про її розгляд, а відтак її заява під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» підтримав свою позицію, інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились, ОСОБА_1 направила клопотання про відкладення розгляду справи, однак поважних причин на його обґрунтування не зазначила.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів, приймаючи до уваги право сторін на розгляд справи в розумні строки, вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що спірний договір іпотеки є недійсним, зважаючи на те, що рішенням суду визнано незаконним вилучення запису про попереднє обтяження іпотекою спірної квартири, доказів того, що спірний договір укладався з погодженням Банку матеріали справи не містять, а з огляду на наявну в ОСОБА_1 заборгованість перед Банком, дійсність кредитних договорів та договору іпотеки укладеного з АТ «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №08-038/371 від 27 липня 2007 року на суму 573 000,00 швейцарських франків та договір кредиту №08-038/484 від 05 жовтня 2007 року на суму 211 006,00 швейцарських франків.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитним договорами між АТ «Укрсоцбанка» та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №02-038/690 від 27 липня 2007 року та договір іпотеки №02-038/899 від 05 жовтня 2007 року (за правилами наступної іпотеки).

За умовами договорів іпотеки в забезпечення банку передано п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

П.п. 1.1.1. Договору кредиту №08-038/371 від 27 липня 2007 року передбачено, що починаючи з місяцем, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця до 27 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом (Ануїтетний платіж) у розмірі 6 157,05 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 липня 2022 року(включно).

П.п. 7.3. вказаного договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

П.п. 1.1.1. Договору кредиту №08-038/484 від 05 жовтня 2007 року передбачено, що починаючи з місяцем, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця до 5 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом (Ануїтетний платіж) у розмірі 2 056,90 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості до 05 жовтня 2027 року(включно).

П.п. 7.3. вказаного договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за договорами кредиту, що призвело до виникнення заборгованості за кредитними договорами, яка станом на 01 травня 2018 року становила: за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року - заборгованість за тілом кредиту - 549 733,31 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 517 721,98 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 870 413,13 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 3 710 840,95 гривень; за кредитним договором 08-038/484 від 05 жовтня 2007 року - заборгованість за тілом кредиту - 207 023,77 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 197 476,89 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 391 795,61 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 1 415 859,18 гривень.

Згідно з Рішенням Апеляційного суду м. Києва 08 жовтня 2013 року у справі №22-12481/13 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, апеляційну скаргу Банку задоволено, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва №752/313/13-ц скасовано, постановлено нове, яким в позові відмовлено. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала від ПАТ «Укрсоцбанк» на виконання обох договорів загалом 784 006 швейцарських франків, та було сплачено банку 127 309,4 швейцарських франків.

П.п. 6.3. Договору іпотеки №02-038/690 від 27 липня 2007 року передбачено, що даний договір набирає чинності моменту його нотаріального посвідчення та діє до припинення основного договору. Аналогічний за змістом пункт 6.3. містить договір іпотеки № 02-038/899 від 05 жовтня 2007року.

Також судом встановлено, що 20 травня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва №761/3006/16-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. було задоволено частково, зобов`язано нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 .

05 грудня 2017 року рішенням Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу банку задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року скасовано, визнано незаконним вилучення запису про обтяження іпотекою стосовно квартири АДРЕСА_2 та постановлено нове рішення, яким у позові відмовлено в повному обсязі.

Оспорюваний договір іпотеки був укладений 19 грудня 2017 року, тобто після того, як було скасовано виключення відповідного запису про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 на підставі укладених між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 договорів іпотеки.

06 березня 2018 року Постановою Верховного Суду №761/3006/16-ц залишено в силі рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі №761/43958/17, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 27 вересня 2016 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 205 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Місцевий суд прийшов до вірного висновку, що укладаючи оспорюваний договір іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , враховуючи близькі родинні відносини з ОСОБА_1 , були обізнані про наявну в ОСОБА_1 заборгованість перед позивачем за кредитними договорами, про те, що вказане майно перебувало в іпотеці банку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договорами кредиту, а також про те, що 05.12.2017р. рішенням Апеляційного суду м. Києва визнано незаконним вилучення запису про обтяження іпотекою стосовно квартири АДРЕСА_2 .

Доказів, що вищевказаний договір укладався за погодженням з АТ «Укрсоцбанк» матеріали справи не містять.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 41 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Посилання ОСОБА_1 на те, що кредитні договори, згідно яких у неї наявна заборгованість являються недійсними не відповідає матеріалам справи, оскільки в позові про визнання відповідних договорів недійними ОСОБА_1 було відмовлено, а тому зазначені посилання колегією суддів відхиляються.

Щодо доводів апелянта про неможливість представлення інтересів позивача не адвокатом в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 131-1 та 131-2 Конституції, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Водночас законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з пунктом 16-1 Перехідних положень Конституції, з дня набрання чинності Законом, виключно прокурорами або адвокатами здійснюється представництво: у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Таким чином, звернення представника позивача в травні 2018 року, який на той момент не являвся адвокатом, з відповідним позовом, відповідало вимогам чинного законодавства.

Щодо посилань ОСОБА_1 про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, подавала свої письмові пояснення, однак із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності не зверталась, а тому враховуючи вимоги законодавства апеляційний суд зазначену заяву не може прийняти до уваги.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «11» серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: