ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2023/20 Справа № 213/3222/19 Суддя у 1-й інстанції - Соловйова Л. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року, яке постановлено суддею Соловйовою Л.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 15 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пилотоксичний бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група С. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК першої стадії, у зв`язку із чим висновком МСЕК від 29.09.2014 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності у загальному розмірі 15%. При наступному переогляді 02.09.2015 року позивачу було встановлено 15% втрати професійної працездатності на період з 01.10.2015 року по 01.10.2017 року. 11.10.2016 року позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності на період з 10.10.2016 року по 01.11.2018 року. 19.07.2018 року позивачу було встановлено 35% втрати професійної працездатності на період з 09.07.2018 року по 01.09.2019 року та 02.07.2019 року позивачу було встановлено 60% втрати професійної працездатності з 18.06.2019 року безстроково та визнано інвалідом 3 групи.

Позивач вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «ПівдГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 190000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 85 000 грн. без урахування податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 850 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПівдГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, та визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Крім того зауважує на тому, що суд першої інстанції, в порушення норм ЦПК України, не направив на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви, у зв`язку з чим було порушено принцип рівності сторін, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 14.07.1989 року ОСОБА_1 працював слюсарем-ремонтником 4 розряду в агломераційний цех ВАТ «ПГЗК». 01.08.2011 року позивач був переведений слюсарем -ремонтником 5 розряду агломераційного цеху ВАТ «ПГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК». 31.03.2015 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.28-29).

14 серпня 2014 року складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання слюсаря -ремонтника агломераційного цеху ПАТ «ПІВДГЗК» ОСОБА_1 .

Згідно пункту 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 14 серпня 2014 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи слюсарем-ремонтником агломераційного цеху, з 14.07.1989 року по час складання акту, у ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК». Позивач, внаслідок недосконалості робочого місця, виконував роботи, пов`язані з впливом пилу і шкідливих хімічних речовин, концентрація яких, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК. Стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав 25 років 1 місяці в умовах впливу шкідливих факторів.

Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійних захворювань є тривала робота позивача, впродовж 25 років 1 місяців, в умовах впливу пилу: 16.8 мг/м3 при ГДК 1,0 мг/м3: 8,4- 36,6 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3; марганцю: 0,26 мг/м3 при ГДК 0,2 мг/м3. Умови праці слюсаря-ремонтника за концентрацією пилу відносяться до ІІІ класу 4 ступеня шкідливості, за концентрацією шкідливих хімічних речовин: марганець до ІІІ класу 1 ступеня шкідливості (а.с.5-8).

Висновком МСЕК від 29.09.2014 року позивачу первинно встановлено 15% по ХОЗЛ з 08.09.2014 року до 01.10.2015 року.

При наступному переогляді 02.09.2015 року висновком МСЕК позивачу було встановлено 15% втрати професійної працездатності на період з 01.10.2015 року по 01.10.2017 року. 11.10.2016 року висновком МСЕК позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності на період з 10.10.2016 року по 01.11.2018 року. 19.07.2018 року висновком МСЕК позивачу було встановлено 35% втрати професійної працездатності на період з 09.07.2018 року по 01.09.2019 року та 02.07.2019 року висновком МСЕК позивачу було встановлено 60% втрати професійної працездатності з 18.06.2019 року, безстроково та визнано інвалідом 3 групи.

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування професійного захворювання від 14 серпня 2014 року вбачається, що причиною виникнення хронічних професійних захворювань ОСОБА_1 є праця позивача на посаді слюсаря-ремонтника на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості робочого місця він підпадав під вплив пилу, який за концентрацією відносяться до ІІІ класу 4 ступеня шкідливості, за концентрацією шкідливих хімічних речовин: марганець до ІІІ класу 1 ступеня шкідливості.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на підприємстві відповідача в період з 1989 року по 2015рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 29 вересня 2014 року позивачу первинно було встановлено 15% втрати професійної працездатності по ХОЗЛ (а.с.10).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «ПівдГЗК» повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 60% та встановлення третьої групи інвалідності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, суд встановив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушений постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, в порушення норм ЦПК України, не направив на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви, у зв`язку з чим було порушено принцип рівності сторін, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, представнику ПАТ «Південний ГЗК» 23.09.2019 року ОСОБА_2 було вручено поштове відправлення по справі за № 213/3222/19 вих. № 26402/2019 від 23.08.2019 року в якому, згідно супровідного листа, містилась копія ухвали суду від 15.08.2019 року про відкриття провадження по даній справі та копія позовної заяви, Доказів того, що ОСОБА_2 , яка отримала вище вказане поштове відправлення, не являється працівником ПАТ «ПівдГЗК», відповідачем суду не надано.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 85 000 гривень.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 13 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: