СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-з/759/229/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення,

В С Т А Н О В И В:

13.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою до подачі позовної заяви в якій просить заборонити Києво-Святошинській районній раді Київської області укладати контракт із новопризначеним генеральним директором КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області; заборонити усім без виключення державним реєстраторам юридичних осіб, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопільській міським, районним, районним у м.Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, акредитованим суб`єктам, Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ проводити реєстраційні дії щодо відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про керівника комунального підприємства «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» у тому числі, але не виключно, скасувати реєстраційні дії щодо відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, стосовно керівника КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області.

В обгрунтування заяви посилався на те, що він вже близько восьми років є головним інженером КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області. 03.09.2012р. наказом КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області № 54/1-ОС ОСОБА_1 надано право підпису матеріалів технічної інвентаризації та довідок, що виготовляються на основі проведення такої інвентаризації та право підпису вихідної кореспонденції, що надається з 07.09.2020р. Відтак, з 03.09.2020р. в силу свого досвіду на підставі зазначеного наказу фактично виконує ряд обов`язків генерального директора. Заявнику стало відомо, що на черговій сорок восьмій сесії районної ради VII скликання 03.09.2020р. Києво-Святошинською районною радою прийнято рішення, яким вирішено звільнити ОСОБА_2 із посади генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області № 742-48- VII. В той же день, Києво-Святошинською районною радою одночасно прийнято рішення про призначення ОСОБА_3 на посаду генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 03.09.2020 № 742-48- VII. При цьому, вказані питання попередньо на розгляд сесії не виносилися, у розпорядженні Києво-Святошинської районної ради Київської області від 21.08.2020р. «Про скликання чергової сорок восьмої сесії районної ради VII скликання» немає жодної інформації про включення зазначених питань до порядку денного, вказані питання фактично винесено «з голосу» в день прийняття оскаржуваних рішень. 04.09.2020р. Києво-Святошинська районна рада Київської області прийняла розпорядження про звільнення ОСОБА_2 та призначення на посаду генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області ОСОБА_3 . Заявник вважає, що таке раптове та таємне призначення на посаду ОСОБА_3 фактично позбавило його можливості висунути свою кандидатуру на зазначену посаду. Питання про звільнення ОСОБА_2 та призначення ОСОБА_3 на сесію від 03.09.2020р. фактично винесено «з голосу». Зазначені питання не були включенні до порядку денного розпорядження про скликання сесії від 21.08.2020р. Проект рішення про звільнення ОСОБА_2 заздалегідь нікому не надавався. Про винесення на сесію питання про звільнення генерального директора ОСОБА_2 ні заявнику, ні іншим працівникам КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», ні самому ОСОБА_2 взагалі не було відомо. Неповідомлення Києво-Святошинською районною радою Київської області про винесення питання про звільнення ОСОБА_2 на сесію та така «підозріла» обізнаність ОСОБА_3 про винесення зазначеного питання на сесію, призвели до того, що лише ОСОБА_3 подав заяву про призначення на вакантну посаду. Очевидним є те, що Києво-Святошинською районною радою Київської області було порушено процедуру призначення нового генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області та створено неоднакові умови для потенційних кандидатів на зазначену посаду, чим грубо порушено право заявника. ОСОБА_1 в силу свого досвіду, освіти, умінь та навичок беззаперечно міг претендувати на зайняття вакантної посади генерального директора, проте через порушення Києво-Святошинською радою Київської області процедури прийняття рішень та процедури призначення нового керівника, заявнику не було відомо про існування вакантної посади. У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 має намір звернутися із позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення Києво-Святошинської ради Київської області.

На момент подання заяви про забезпечення позову контракт із ОСОБА_3 не укладено, інформацію про нього, як керівника не внесено до ЄДРЮОФОПГО. Більш того, з моменту прийняття оскаржуваних рішень до цього часу ОСОБА_3 взагалі не з`являється на роботу та не приступив до виконання своїх посадових обов`язків, зокрема: не отримував справи за актом, не отримував відповідні документи. Більшість повноважень генерального директора на сьогоднішній день виконує заявник.

Суд, дослідивши матеріали заяви, вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області VII скликання звільнено ОСОБА_2 з посади генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області.

Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області VII скликання призначено на посаду генерального директора КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області ОСОБА_3 07.09.2020р.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної ради Київської області VII скликання від 04.09.2020р. № 94-к/тр звільнено ОСОБА_2 та на підставі розпорядження від 04.09.2020р. № 95-к/тр призначено ОСОБА_3 на посаду.

Відповідно до акту від 02.102.2020р. ОСОБА_3 не з`явився на роботу та не отримав документи і звітну документацію КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;2) забороною вчиняти певні дії;3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до ч. 1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Крім того, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Значення цього інституту полягає в тому, що ним захищаються права позивача у разі несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, продати чи знищити його та з метою попередження інших потенційних труднощів, що виникають під час реалізації рішення суду у конкретній справі.

Суд також зазначає, що забезпечення позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, у вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Клопотання позивача не містить обґрунтування вжиття забезпечення позовних вимог та даних про те, що невжиття заходів забезпечення, про які просить ОСОБА_1 , може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Відповідно до ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява є необґрунтованою.

Керуючись ст.ст. 77, 81, 151-153, 293 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову до його пред`явлення .

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту підписання її суддею.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Петренко