Єдиний унікальний номер 236/5036/19
Номер провадження 22-ц/804/1568/20
Єдиний унікальний номер 236/5036/19 Головуючий у 1 інстанції Бєлоусов А.Є.
Номер провадження 22-ц/804/1568/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Канурної О.Д.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №236/5036/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року у складі судді Бєлоусова А.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 1 група вантажопідйомність від 7 до 10 тон) у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»).

17 липня 2017 року звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (наказ від 10.07.2017 № 9542/ДН-ос).

Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 11 210 грн. 99 коп. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року позов задоволений частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 11 210 грн. 99 коп. без утримання передбачених законом податків та зборів.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства, а тому позовні вимоги про стягнення 11 210 грн. 99 коп. заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд виходив з їх безпідставності.

Ухвалою цього ж суду від 14 квітня 2020 року виправлено описку в рішенні Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року, зазначивши в мотивувальній частині рішення частково доведену позивачем суму заборгованості по заробітній платі у розмірі - 10180 грн. 80 коп.; - в мотивувальній частині рішення суму судового збору, котра підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, у розмірі - 697 грн. 78 коп. ((90,81%(11210,99/(10180,80*100))), (768,40/100х90,81%));

- у другому абзаці резолютивної частини рішення заборгованість нарахованої але не виплаченої позивачеві заробітної плати у розмірі - 10180 грн. 80 коп. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів);

- у третьому абзаці резолютивної частини рішення, суму судового збору, котра підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі - 697 грн. 78 коп.,

Ухвалою від 26 травня 2020 року виправлено описку в ухвалі Краснолиманського міського суду Донецької області від 14.04.2020 вказавши номер справи 236/5036/19.

У березні 2020 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з 16 березня 2017 року не здійснювалось нарахування заробітної плати, оскільки АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності виробничого підрозділу, який знаходиться у м. Ясинувата, тобто на непідконтрольній українській владі території, а тому суд безпідставно стягнув суму з відповідача на підставі наданих позивачем доказів, які не є первинними документами.

На час перегляду справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який повідомлений про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі в порядку, передбаченому частиною другою статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», не надійшов.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 ст.19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду у грудні 2019 року.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 грудня 2019 року встановлено у розмірі 2102 грн.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 11 210 грн. 99 коп., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 12 вересня 2016 року по 17 липня 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом начальника виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» від 20 березня 2017 року № 66 встановлено початок простою не з вини працівника з 20.03.2017.

Наказом від 10 липня 2017 року № 9542-ОС позивач ОСОБА_1 з 17.07.2017 звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою компенсації за 29 невикористаних днів щорічної відпустки.

Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по липень 2017 року подані копії розрахункових листів (табуляграми), в яких зазначені суми до виплати: за березень 2017 року - 2305 грн. 14 коп., за квітень 2017 року - 1422 грн. 43 коп., за травень 2017 року - 189 грн. 66 коп., за червень 2017 року - 474 грн. 16 коп., за липень 2017 року - 6819 грн. 60 коп. (в тому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні).

З розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 9 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень - «0». ОСОБА_1 перебував у простої у березні 9 днів(72 год.), у квітні 15(120), у травні 2(16), у червні 5(40), у липні 1 (8).

Виплата заробітної плати за першу половину березня 2017 року у сумі 1 030 грн. 49 коп. підтверджується відомістю на виплату грошей № 3 за березень 2017 року.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання належних йому на день звільнення сум, а тому задовольнив позовні вимоги. Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 31 березня 2011 року працював на різних посадах Ясинуватського будівельно-монтажного експлуатаційного управляння Державного підприємства «Донецька залізниця», у тому числі з 12 травня 2014 року на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 1 група вантажопідйомність від 7 до 10 тон).

Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (наказ Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15 квітня 2016 року № 303).

Наказом заступника начальника виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» від 09 вересня 2016 року № 8/ОС у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» з 12 вересня 2016 року продовжено трудові договори, у тому числі з ОСОБА_1 , у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (ас. 18).

Наказом в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15.03.2017 № 384-Н ) і наказом начальника виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» від 20 березня 2017 року № 66 встановлено працівникам, у тому числі ОСОБА_1 , початок простою не з вини працівника з 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи. Явка всіх працівників на робочі місця під розпис в книзі реєстрації виходів на роботу є обов`язковою (ас. 20, 21).

Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані керівником структурного підрозділу, працівником кадрової служби Гловацькою Н. О., щодо ОСОБА_1 (табельний № 1160) є відмітки про явки на роботу: березень - 9 днів (буквений код «П»), квітень - 15 днів (буквений код «П»), травень - 2 дні (буквений код «П»), червень - 5 днів (буквений код «П»), липень - 1 день (буквений код «П») (ас. 25-29).

27 липня 2017 року позивачеві виплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 1030 грн 49 коп., що підтверджується відомістю на виплату грошей № 3 за березень 2017 року, яка була надана відповідачем суду першої інстанції (ас. 52-53).

10 липня 2017 року відповідач видав наказ № 9542/ДН-ОС про звільнення з 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний № 1160) на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою грошової компенсації за 29 невикористаних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (ас. 19).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами, зокрема відповідачем, яким подала апеляційна скарга.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги про стягнення належних працівникові при звільненні сум, у тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст.ст.84, 113 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст.34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.

Наказом в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15.03.2017 №384-Н) і наказом начальника виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» від 20 березня 2017 року № 66 встановлено працівникам, у тому числі ОСОБА_1 , початок простою не з вини працівника з 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи. Явка всіх працівників на робочі місця під розпис в книзі реєстрації виходів на роботу є обов`язковою (а.с.20, 21).

Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що оклад (тариф) ОСОБА_1 (табельний номер 1160) - 21 грн. 95 коп., тобто дві третини тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно із зазначеним наказом - 14 грн. 64 коп.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст.113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений Табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк передають до відділу кадрів. Після перевірки правильності заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує Табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Тобто табель, це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

Судом встановлено, що табелі обліку робочого часу за березень - липень 2017 року засвідчені підписами керівника структурного підрозділу, працівника кадрової служби. При цьому відповідач не довів належними, достатніми і допустимими доказами, що ці особи не є відповідальними за заповнення табелів обліку робочого часу.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з розміром вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що передбачено статтею 44 КЗпП. Розмір допомоги обчислений відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку, основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням тарифної ставки (окладу) позивача та обсягу заявлених ним позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 4 127 грн. 15 коп., який особа, яка подала апеляційну скаргу, не спростувала належними і допустимими доказами.

Щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 9542/ДН-ОС від 10.07.2017, табелі обліку використання робочого часу, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства; а відповідачем не надано суду доказів, що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.

Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнає наведені в апеляційній скарзі доводи необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають; колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені заявником, не відшкодовуються.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 11 210 грн. 99 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2020 року.

Судді: