РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/2148/17

Провадження № 22-ц/4815/500/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2020 року у складі судді Довгого І. І., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 16 годині 12 хвилин, повний текст рішення складено 29 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 02 червня 1990 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, після укладення якого вони почали проживати в будинку по АДРЕСА_1 . За час спільного проживання у них народилося двоє дітей. В 2007 році вони з відповідачкою за спільні кошти придбали земельну ділянку площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я ОСОБА_2 і у неї зберігається. На підставі рішення №335 від 22.05.2007 року Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, видано дозвіл щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування магазину. Після оформлення всіх дозвільних документів, починаючи з 2008 року розпочалося будівництво магазину. Після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою 23 липня 2010 року, вони продовжували проживати в одному будинку, і він продовжував займатися будівництвом магазину, оскільки в подальшому мали намір подарувати його дочці і сину. У вересні 2014 року будівництво приміщення магазину було завершено та зареєстровано в інспекції ДАБК у Рівненській області готовність об`єкта до експлуатації. В січні 2015 року на вимогу відповідачки він забрав речі і переїхав проживати до іншого житла. Право власності на приміщення спірного магазину по АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2017 року за відповідачкою. ОСОБА_2 забороняє йому повноцінно користуватися належною йому частиною магазину. Крім того, у нього є докази, що відповідач має намір продати приміщення магазину. З наведених підстав просив поділити між ним та ОСОБА_2 приміщення магазину та визнати за ним право власності на 1/2 частину приміщення магазину, а з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати за собою право власності на 3/4 частину приміщення магазину.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на праві приватної власності. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2666 грн 67 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченою законом презумпцією рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а також відсутністю доказів наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, у зв`язку з чим суд визнав за позивачем і відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину спірного майна.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що 02 червня 1990 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, а 23 липня 2010 року його було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області. Додає, що як під час шлюбу, так і після його розірвання, шлюбні стосунки між ними були припинені, вони не мали спільного сімейного бюджету та не вели спільного господарства. Зазначає, що з листопада 1994 року вона була зареєстрована приватним підприємцем і від підприємницької діяльності мала відповідні доходи, що дало можливість набути належне їй майно, в тому числі і приміщення магазину, яке намагається поділити ОСОБА_1 .. Вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом через сім років після розірвання шлюбу, тобто з пропуском строку позовної давності. Зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заявлених позовних вимог, а саме: не довів, що спірне приміщення було збудоване ними в період проживання однією сім`єю, не довів своєї участі у будівництві цього приміщення, не довів, що саме він оплачував витрати на його будівництво, а тому належність цього об`єкта нерухомості до майна спільної сумісної власності подружжя не доведена. Крім цього, декларація про початок виконання будівельних робіт з будівництва спірного магазину подавалася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю 27 серпня 2014 року, а декларація про готовність даного об`єкта до експлуатації була затверджена 04 вересня 2014 року. Позовну заяву ОСОБА_1 подав 11 вересня 2017 року, тобто по закінченню трирічного строку звернення до суду. Вважає, що ОСОБА_1 пропустив строки звернення до суду з позовом, як з часу розірвання шлюбу, так і з часу введення цього об`єкта до експлуатації, адже саме з цього часу приміщення набуло статусу приміщення завершеного будівництвом та об`єктом нерухомого майна. Вказує на порушення процесуальних норм, які виявилися у виході за межі позовних вимог: оскільки ОСОБА_1 не ставилося питання проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в час, суд був не вправі встановлювати цей факт. Додає, що під час розгляду справи ОСОБА_1 визнав, що під час будівництва спірного магазину вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не підтримували подружніх відносин. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а також стягнути з позивача на її користь понесені нею судові витрати у цій справі, включаючи документально підтверджені витрати про надання правничої допомоги.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа до слухання в апеляційному суді призначалась на 16.06.2020 та 18.08.2020. В судове засідання сторони,їх представники не з"явились. 14.08.2020 року від позивача та його адвоката надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки адвокат перебуває у відсустці з 14.08.2020 року. Апеляційний суд прийшов до висновку, що зазначені в клопотанні причини неявки не є поважними, оскільки повідомлення про перенесення справи неа 18.08.2020 року сторони по справі отримали завчасно.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 червня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2010 року розірвано.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу поділу приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати за собою право на частину приміщення магазину з тих підстав, що об`єкт нерухомості є спільним майном подружжя придбаним в період шлюбу та підлягає поділу в рівних частках. При збільшенні позовних вимог просив визнати за собою право власності на більшу частину приміщення магазину - 3/4 частини - у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу він самотужки займався будівництвом цього приміщення, без фінансової та трудової участі відповідачки.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об`єктом поділу є приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності (розмір частки 1) ОСОБА_2 згідно Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.103-105).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа підприємець з 04.11.1994 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності.

Рішенням Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області №335 від 22 травня 2007 року надано дозвіл підприємцю ОСОБА_2 на складання проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки орієнтовною площею 0,0500 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування магазину за рахунок земель, наданих ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.

Рішенням Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області №778 від 05.08.2008 року затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування магазину за рахунок земель ОСОБА_2 , які належать їй на праві власності, і були надані для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Із Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Рівненській області 04.09.2014 року (а.с. 33) вбачається, що будівництво розпочалося в серпні 2014 року, будівництво закінчилося у вересні 2014 року. Будівництво було розпочате на підставі проектної документації, яку надала ОСОБА_2 , 14 серпня 2014 року.

Виходячи з того, що шлюб між сторонами був розірваний до початку будівництва спірного об`єкта нерухомості, і, більш того, дозвіл на його будівництво був отриманий ОСОБА_2 як суб`єктом підприємницької діяльності для будівництва на земельній ділянці, що належала їй на праві приватної власності, правові підстави для визнання цього приміщення спільним сумісним майном подружжя відсутні, а відтак - і поділу його за положеннями ст. 70 СК України, якою обґрунтовані позовні вимоги.

Покликання позивача на те, що будівництво спірного приміщення магазину здійснювалося не відповідачкою, а ним особисто, як в період зареєстрованого шлюбу, так і після його розірвання та проживання разом з позивачкою, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки ці доводи лежать поза межами позовних вимог. Як вбачається із позовної заяви, вимоги про поділ майна обґрунтовані положеннями Сімейного Кодексу, які регулюють право спільної сумісної власності подружжя, до якого, як встановив суд, спірний об`єкт нерухомості не відноситься. Вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без зареєстрованого шлюбу не заявлено.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Такий принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплює ст. 13 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на досліджені обставини справи у їх взаємозв`язку з нормами, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 37 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу апелянтом надано договір про надання правничої допомоги від 11.02.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та фахівцем у галузі права ОСОБА_3 , акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 19.02.2020 року, підписаний сторонами договору, з наведеними у ньому розрахунками вартості проведених робіт на загальну суму 1 550,00 грн., а також оригінал квитанції про сплату зазначеної суми від 19.02.2020р. № 27.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплачено 1 350,00 грн згідно квитанції № 26 від 19.02.2020р., і саме така сума підлягає стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 350 (одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 00 копійок та понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 1 550 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. В. Боймиструк

С.О. Гордійчук