ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3984/20 Справа № 182/6801/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання -Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю „Керуюча компанія „Домком Нікополь", Нікопольська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у м.Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 24 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «КК «ДомКом Нікополь» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідальним квартиронаймачем житла за адресою: АДРЕСА_1 , була його матір ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зазначеній квартирі на даний час, крім позивача, зареєстровані відповідачі. Проте, ОСОБА_2 не користується житлом з дати реєстрації у 1999 році, а її син ОСОБА_3 - з 2014 року. Вони не несуть витрат по утриманню квартири, що створює позивачеві матеріальні труднощі та позбавляє права отримати субсидію, однак добровільно знятися з реєстрації не бажають.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 тривалий час не користуються спірною квартирою без поважних причин, ОСОБА_1 просив суд визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати ТОВ КК «ДомКом Нікополь» зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою та стягнути з останніх судові витрати.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_1 є її рідним братом і не оспорює той факт, що у спірній квартирі вона із сином ОСОБА_3 не проживає з 2017 року, вказуючи на те, що її відсутність за місцем постійного проживання була пов`язана з протиправною поведінкою позивача стосовно неї та сина. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки і не прийняв до уваги її пояснення, що в спірному житлі вона проживала з моменту народження, як і її син ОСОБА_3 . Відповідач вказує, що з 2003 по 2020 роки вона їздила на заробітки до м.Москва і гроші, які заробляла вкладала в ремонт квартири та на придбання нових меблів, зробила перепланування квартири, яка раніше була з двома суміжними кімнатами, а стала з двома ізольованими кімнатами, у зв`язку із чим житлова площа квартири зменшилась до 25,8 кв.м. Наголошує на тому, що позивач став постійно проживати в спірній квартирі з 2010 року, після того, як залишив свою родину і у 2015 році він з дозволу їх матері та її дозволу був зареєстрований у квартирі. Наголошує на тому, що через те, що площа квартири дуже мала та не відповідає мінімальним санітарним нормам, позивач став виживати її та сина з квартири, влаштовував сварки, ображав її та сина, застосовував до неї фізичне насильство, у зв`язку із чим вона вимушена була орендувати тимчасове житло, однак у квартирі залишилися всі її та сина речі, в тому числі і меблі, які вона придбала за особисті кошти.

Відповідач вважає, що суд залишив поза увагою ті обставини, що спірна квартира є її постійним і єдиним місцем проживання, іншого житла вона не має, що в спірній квартирі залишилися всі її та сина речі, які позивач їй не віддає, у зв`язку із чим вона неодноразово зверталася до поліції із заявами про те, що брат вигнав її з квартири, поміняв замки та не віддає речі.

Скаржник звертає увагу на той факт, що судом не були досліджені письмові висновки за наслідками перевірки за її зверненнями до поліції від 02.06.2019, 17.08.2019, 08.10.2019, оскільки працівники поліції ввели її в оману, пообіцяли направити до суду ці матеріали, однак їх не направили. Про те, що висновки поліції не були досліджені судом їй стало відомо при ознайомленні з повним текстом судового рішення і отримала вона ці висновки у Нікопольському відділі поліції тільки 27.12.2019 року, вже після ухвалення рішення. Наголошує на тому, що не проживала у спірному житлі понад, установлений законом строк, з поважної причини, а саме через протиправну поведінку позивача, який хоче одноособово приватизувати квартиру, позбавивши її такого права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1 просить відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки вважає його законним і належним чином обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, думку відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, з викладених у відзиві на скаргу підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що основним квартиронаймачем спірного житла за адресою: АДРЕСА_1 була матір позивача та відповідача, ОСОБА_4 - на підставі договору найму житла від 30.10.2015 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,13).

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. 24.06.2014 року за реєстровим №664, усе належне їх майно, де б воно не було та з чого б не складалося, усі майнові права та обов`язки ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 (а.с.11-12).

Згідно з інформацією КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» №937 від 10.09.2019 року, №1909 від 07.10.2019 року, станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с.110,160).

Відповідно до довідки про склад сім`ї №3326 від 05.09.2018 року у зазначеній вище квартирі, крім позивача, зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7).

Згідно з актами № 252/2 від 16.07.2018 року, та № 296 від 05.09.2018 року, а також актами №№122, 122/2 від 14.05.2019 року, складеними за підписом сусідів та затвердженими директором ТОВ КК «ДомКом Нікополь», ОСОБА_2 не користується житлом за адресою: АДРЕСА_1 з 1999 року, а ОСОБА_3 - з 2014 року (а.с.14-15,122-123).

Зустрічний позов до ОСОБА_1 про вселення ОСОБА_2 подавала 16.09.2019 року, після винесення та скасування судом заочного рішення про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житлом та неодноразового призначення справи до розгляду.

За інформацією Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області №49/9420 від 16.04.2019 року, наданою на запит представника позивача, у ході перевірки по інформаційно-телекомунікаційній системі Інформаційного порталу Національної поліції України (далі ІТС ІП НПУ) у період часу з 2011 року по теперішній час за фактом звернень щодо протиправних дій за адресою: АДРЕСА_1 - інформація не значиться (а.с.127).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що відповідачами визнано, а свідками підтверджено той факт, що з 2017 року та до теперішнього часу, тобто більше, ніж шість місяців, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не користуються квартирою, у якій проживає ОСОБА_1 , а доводи відповідачів про те, що позивач протиправно створював їм перешкоди у користуванні житлом не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються матеріалами справи, тобто поважність причин їхнього тривалого не проживання не доведена.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції та частково погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статтей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз`яснено у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування житловим приміщенням, з`ясуванню підлягають термін відсутності особи у житловому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27).

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява №58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було дотримано пропорційності втручання у право відповідачів на повагу до житла, оскільки судом було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на законних підставах, як донька та онук квартиронаймача ОСОБА_4 були зареєстровані в квартирі з 29 червня 1999 року, позивач ОСОБА_1 , як син квартиронаймача у спірному житлі був зареєстрований 04 листопада 2015 року, відповідно за згодою матері ОСОБА_4 та членів її сім`ї, відповідачів по справі, що свідчить про те, що відповідачі по справі зі спірним житлом мають більш триваючі зв`язки ніж позивач.

Також, колегія суддів не може в повному обсязі погодитись із висновком суду першої інстанції, що відповідачі за місцем своєї реєстрації не мешкають понад шість місяців без поважних причин, і що останнім не чинилися перешкоди у користуванні житлом, з огляду на таке. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення оскаржено лише одним з відповідачів - ОСОБА_2 , тоді, як інший відповідач ОСОБА_3 своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення, закріпленим положеннями ст.ст.17, 352 ЦПК України не скористався, здійснює апеляційний перегляд рішеня суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У ході судового розгляду допитом свідків суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує конфлікт, і, що у спірній квартирі постійно проживає позивач.

У рішенні суд посилається на інформацію Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області №49/9420 від 16.04.2019 року, наданою на запит представника позивача, якою встановлено, що у ході перевірки по інформаційно-телекомунікаційній системі Інформаційного порталу Національної поліції України (далі ІТС ІП НПУ) у період часу з 2011 року по теперішній час за фактом звернень щодо протиправних дій за адресою: АДРЕСА_1 - інформація не значиться.

Проте, з цього повідомлення вбачається, що у Нікопольському відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області зареєстровано два звернення від ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 : ЄО №6174 від 26.07.2011 за фактом погрози фізичної розправи; ЄО №7965 від 24.08.2012 - за фактом нанесення тілесних ушкоджень (а.с.127). При цьому у повідомленні зазначено, що надати більш детальнішу інформацію не надається можливим за відсутності згоди/заяви ОСОБА_2 про надання такої інформації.

Згідно ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що судом не були досліджені письмові висновки за наслідками перевірки за її зверненнями до поліції від 02.06.2019, 17.08.2019, 08.10.2019, оскільки працівники поліції ввели її в оману, пообіцяли направити до суду ці матеріали, однак їх не направили і вона їх отримала вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення 27 грудня 2019 року, колегія суддів відхиляє, оскільки судове рішення ухвалено 19 грудня 2019 року, а звернення відповідача до поліції мали місце у червні, серпні та жовтні 2019 року, тобто остання мала можливість отримати ці відомості самостійно та надати їх суду до ухвалення рішення по справі

Окрім того, з журналу судового засіданні від 19 грудня 2019 року видно, що відповідач була присутня в судовому засіданні під час дослідження письмових доказів, а отже їй було відомо відсутність у справі висновків за наслідками перевірки за її зверненнями на які вона посилається у скарзі.

Колегія суддів вважає, що надані відповідачем до апеляційної скарги документи: висновки за наслідками перевірки за її зверненнями до поліції від 02.06.2019, 17.08.2019, 08.10.2019 (а.с.222-227), на які посилається відповідач та, які не були досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, хоча ОСОБА_2 під час судового розгляду мала можливість надати перелічені докази, виходячи з положень ч.8 ст.83 ЦПК України не можуть бути прийнятими до уваги, однак суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ці докази у сукупності з іншими наявними у справі доказами підтверджують наявність конфлікту між сторонами через неприязнені стосунки, пов`язані із спірним житлом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, належним чином не перевірив причини відсутності відповідачів у спірному житлі понад встановлені законом строки, якими, зокрема, є неприязні стосунки між братом та сестрою, зміна замків, не з`ясував чи мають відповідачі інше житло ніж спірна квартира, чим допустив невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, що відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткову відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог, щодо відповідача ОСОБА_2 , якою була подана апеляційна скарга.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: