КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року

м. Київ

справа №760/21863/16-ц

провадження № 22-ц/824/9947/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Махлай Л.Д., Стрижеуса А.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Кредитна Спілка профспілок МВС України

треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у складі судді Букіної О.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної Спілки профспілок МВС України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання договорів поруки недійсними, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив визнати кредитний договір №3803-Д від 29 січня 2010 року, укладений між позивачем та Кредитною спілкою профспілок МВС України, недійсним з моменту його укладення, а також застосувати наслідки недійсності даного договору, зобов`язавши відповідача повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 240 грн; визнати недійсним договір поруки № 534, укладений між позивачем та ОСОБА_3 від 29.01.2010 та договір поруки № 535 укладений між позивачем та ОСОБА_2 від 29.01.2010; стягнути з Кредитної Спілки профспілок МВС України на користь ОСОБА_1 200 000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 січня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №3803-Д, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 40 000 грн на споживчі цілі з відсотковою ставкою 33% річних. Того ж дня, у забезпечення виконання кредитного договору, між Кредитною Спілкою профспілок МВС України та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договори поруки №534 та №535.

Вказував, що відповідач у порушення п.2 ч.1, ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Окрім того, ОСОБА_1 не повідомлено про умови погашення кредиту та процентів за користування ним.

Уважав дії Кредитної Спілки профспілок МВС України нечесною підприємницькою практикою у відповідності до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим стверджував, що укладений між сторонами договір є недійсним згідно п. 6 ст. 19 зазначеного Закону та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки позивач на виконання кредитного договору №3803-Д отримав у відповідача 40 000 грн, а повернув 42 240 грн, то зауважував, що відповідно до ст. 216 ЦК України кредитна спілка зобов`язана повернути ОСОБА_1 2 240 грн.

Зазначав, що у разі виконання поручителями зобов`язання, що виникло з кредитного договору від 29 січня 2010 року та відсутності позову про визнання недійсними договорів поруки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримають права кредитора і зможуть пред`явити вимоги до боржника, що визначено ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з указаним, вважав, що наявність зобов`язань у вигляді договорів поруки, що не визнані недійсними, породжує обов`язки для позивача та порушує його права.

У зв`язку з неправомірними, на думку позивача, діями Кредитної Спілки профспілок МВС України просив стягнути з відповідача 200 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновки суду першої інстанції зроблені при неповному дослідженні доказів та обставин справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зауважує, що перед укладенням кредитного договору йому не повідомлялося про орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Суд першої інстанції всупереч ч.1 ст. 229 ЦПК України вказані обставини не врахував.

Вважає, що районний суд не дослідив порушення Кредитною Спілкою профспілок МВС України ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також п. 2.1, 2.4, 2.5, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою, а тому дійшов висновку про відсутність порушених прав позивача, як споживача з боку відповідача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 29 січня 2010 року між Кредитною Спілкою профспілок МВС України та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3803-Д.

Відповідно до п.1.1, 2.1 кредитного договору позивач надав позичальнику кредит в сумі 40 000 грн на строк 36 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту.

Згідно п. 3.1 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 33% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту.

У забезпечення виконання умов кредитного договору 29 січня 2010 року укладено два договори поруки №534 між позивачем та ОСОБА_3 535 та №535 між позивачем та ОСОБА_2 , згідно яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язалися відповідати за зобов`язаннями боржника, що випливають із договору кредиту № 3803-Д від 29 січня 2010 року.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як убачається з умов спірного кредитного договору, відповідач надав позивачу, як члену кредитної спілки кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справах про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п.3.3. кредитного договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку, розрахунків, який наведений у цьому ж пункті договору.

За даним графіком, погашення кредиту має здійснюватися щомісячно починаючи з 28.02.2010 по 18.01.2013, при цьому визначено окремо тіло кредиту, відсотки та додатково зазначено загальні щомісячні платежі.

З наданого графіку також вбачається, що в кінці графіка вказана сукупна вартість кредиту - 63 369,94 грн, у т.ч. основна сума - 40 000 грн, відсотки - 23 369,94 грн. Жодних інших платежів умови спірного договору не містять та вони відсутні і у відповідному графіку.

Разом з цим, порядок дострокового повернення кредиту, визначено у п.п. 5.2.1. п. 5.2 Кредитного договору.

Отже, зміст оспорюваного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики, порядок повернення позики та строк дії договору, розпис сукупної вартості позики, порядок та умови укладання і припинення договору, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів.

Таким чином, умови спірного договору містять повну інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, щомісячних платежів по тілу кредиту та відсоткам.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивача при укладенні договору ознайомлено з умовами кредитування, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору підпис позивача свідчить про те, що останній ознайомлений з усіма його умовами, правами та обов`язками сторін, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України, що підтверджується також Анкетою-заявою позивача від 29 січня 2010 року за №329, згідно якої позивач просив надати йому кредит у розмірі 40 000 грн строком на 36 місяців та гарантував виконання своїх зобов`язань, у тому числі, як такий, що раніше мав зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором від 23 грудня 2008 року та як наслідок, свідомо обрав запропоновану схему кредитування.

Отже, позивач, підписавши оспорюваний кредитний договір, погодився з усіма його умовами, вважаючи їх зрозумілими для подальшого виконання. Тобто, підписанням спірного кредитного договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обов`язки, і погоджується з ними.

Згідно наявних у справі матеріалів, позичальник частково здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов спірного Кредитного договору, що свідчить також про те, що останній був обізнаний про сукупну вартість кредиту, в тому числі щомісячні платежі по тілу кредиту та відсоткам, а тому взяті зобов`язання йому були зрозумілі, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

При цьому, позичальник не скористався наданим йому правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Отже, суд першої інстанції вірного висновку дійшов, що наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Окрім того, про те, що підписавши спірний кредитний договір позивач мав повну інформацію щодо умов отримання, порядку погашення тіла кредита та відсотками, вважаючи їх найбільш прийнятними, свідчить, зокрема, те, що позивач вдруге скористався наданими послугами відповідача, подавши, як член кредитної спілки заяву анкету №329 від 29 січня 2010 року з проханням надати новий кредит.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що перед укладенням кредитного договору йому не повідомлялося про орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються матеріалами та установленими судом обставинами справи.

До того ж, як убачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №760/6560/13-ц за позовом Кредитної спілки Профспілок МВС України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року, за кредитним договором стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь кредитної спілки профспілок Міністерства внутрішніх справ України заборгованість за кредитним договором у сумі 39 829,61 грн. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь кредитної спілки профспілок Міністерства внутрішніх справ України заборгованість за кредитним договором у сумі 39 829,61 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року у частині стягнення зі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь кредитної спілки профспілок Міністерства внутрішніх справ України заборгованості за кредитним договором змінити, визначивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню, у розмірі 29 144,07 грн.

Таким чином, вказаним рішенням про стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором, який оспорюється у даній справі, встановлені обставини щодо дійсності вказаних договорів.

Виходячи з викладених вище обставин, колегія уважає, що суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір №3803-Д від 29 січня 2010 року, ознайомився з його істотними умовами та погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, при цьому останній мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власною анкетою-заявою на отримання кредиту №478 від 13 листопада 2008 року отримав кредитні кошти, а отже його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі останнього, врахувавши вимоги статей 203, 215, 536, 638, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним укладеного сторонами кредитного договору.

Щодо вимог про визнання недійсними договорів поруки, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в цій частині, оскільки вимоги про визнання недійсним кредитного договору №3803-Д від 29 січня 2010 року є безпідставними.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.п. 4, 5, 9 постанови ПВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності порушення його прав та інтересів, як споживача, з боку відповідача, судом першої інстанції правильно зазначено, що правові підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права скаржником не надано.

При вирішенні даної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Махлай

А.М. Стрижеус