Справа № 482/970/20 Головуючий у 1-ї інстанції Демінська О.І.
Провадження № 22ц/812/1434/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

2 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Лівінського І.В.,

із секретарем: Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача - Константиновської Н.П. ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , яка подана від його

імені адвокатом Константиновською Н.П.,

на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Демінської О.І. у місті Нова Одеса Миколаївської області зі складанням її повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

про усунення перешкод шляхом вселення, та визначення порядку

користування житловим будинком, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4 , та є місцем постійної реєстрації позивача шляхом його вселення та визначення порядку користування житловим будинком між відповідачкою, як власником житла, та ним, як користувачем житловим приміщенням.

Одночасно позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборону відчуження будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено з мотивів недоведеності необхідності забезпечення позову.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року за позовом ОСОБА_3 відкрито провадження та справа призначена до підготовчого провадження.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Константиновську Н.П., просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, та ухвалити нову, якою забезпечити поданий ним позов.

Стверджував, що відповідач має намір провести відчуження спірного будинку на користь третіх осіб, що ускладнить у подальшому захист його порушеного права на користування житлом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав її безпідставною, у зв`язку з недоведеністю її вимог, а саме: не доведено як необхідність забезпечення позову нематеріального характеру у такий спосіб, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

З такими висновками суду слід погодитися.

Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачами пред`явлено негаторний позов, у зв`язку з діями відповідача, неправомірність яких на час розгляду поданого позову ще не встановлена.

В той же час позивач вважав за співмірне застосування такого виду забезпечення позову, як арешт майна і заборону на його відчуження власнику, - заявленим ним вимогам немайнового характеру про усунення перешкод шляхом вселення та визначення порядку користування житлом між власником та користувачем майна.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилався на ймовірну загрозу неможливості в подальшому виконання судового рішення, у випадку задоволення його вимог, не надавши доказів на правомірність такого втручання держави в право особи, яка правомірно володіє майном .

Тобто позивачем у поданій ним заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегією суддів також враховується, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких може бути вжиті заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Враховуючи те, що судом надана належна оцінка доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, а позивачем не доведено підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, в тому числі існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, колегія суддів вважає висновок місцевого суду про відмову у задоволенні заяви обґрунтованим.

Тому, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, дотримання судом першої інстанції процесуального законодавства, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, і на законність судового рішення щодо забезпечення позову не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375 381-382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені адвокатом Константиновською Н.П., залишити без задоволення, а ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

І.В. Лівінський