Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Секереш О.В..

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона ОСОБА_1 , є одноосібною власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно будинкової книги у будинку, також зареєстровано місце проживання доньки позивача - ОСОБА_3 , 1981 року народження, онуки позивача - ОСОБА_4 , 2004 року народження, та колишнього зятя позивача - ОСОБА_2 , відповідача по справі. Однак, фактично у будинку проживає три особи - позивач, її донька ОСОБА_3 та онука позивача ОСОБА_4 .

За твердженням позивача, відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 2013 року, залишив місце реєстрації, перебуває на заробітках за межами України,а відтак його реєстрація носить формальний характер.

Позивач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.03.2019 року, яке набуло законної сили 01.04.2019 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, а відтак на переконання позивача відповідач перестав бути членом її сім`ї. Як зазначає позивач, відповідач добровільно відмовляється знятись з реєстрації місця проживання.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача , однак продовжує бути зареєстрованим, що створює для останньої перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивач самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву від 25.02.2020 року відповідно до якої заявлені вимоги підтримує повністю, та просить суд розглянути справу у її відсутності.

В судове засідання відповідач не зявився, надіслав суду заяву відповідно до якої проти задоволення позову не заперечує та просить суд розглянути справу у його відсутності. Зазначив, що розлучений з донькою позивача, спільно не проживають, більшість часу перебуває за кордоном.

Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

В зв`язку з визнанням позову відповідачем ОСОБА_2 , суд ухвалив рішення у підготовчому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді Інформаційної довідки за № 182183744 від 24.09.2019 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Згідно будинкової книги у будинку за адресою АДРЕСА_1 , також зареєстровано місце проживання доньки позивача - ОСОБА_3 , 1981 року народження, онуки позивача - ОСОБА_4 , 2004 року народження, та ОСОБА_2 , відповідача по справі.

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.03.2019 року, яке набуло законної сили 01.04.2019 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Факт непроживання відповідача ОСОБА_2 у вищевказаному будинку з 2013 року підтверджуєтьсяактом про фактичне місце проживання від 23.09.2019 року затверджений директором ТОВ «Наш-Добробут» 23.09.2019 року, а також даними Довідки ТОВ «Наш-Добробут» №2080 від 23.09.2019 року, згідно якої ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але не проживає з 2013 року. ( а.с. 14-15)

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.03.2019 року встановлено, що на протязі останніх п`яти років ОСОБА_2 проживає окремо від ОСОБА_3 .

Встановлена рішенням суду обставина згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України є преюдиційною та не підлягає повторному доведенню.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням,яке на праві власності належить позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним.Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше року, а саме з 2013 року. Окрім того вказане підтверджено і актом про фактичне місце проживання від 23.09.2019 року.

Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України, а навпаки відповідач не заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача ОСОБА_2 на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у пєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 понад один рік, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням,підлягають задоволенню.

Посилання позивача на норми ст. ст. 71,72 ЖК України,як на підставу для визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням є недоцільними, оскільки норми данної статті стосуються наймача та членів його сім`ї, які користуються жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду, в той час, як відповідач зареєстрований у будинку, який є приватною власністю позивача.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України-кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,на які вона посилається,як на підставу своїх вимог і заперечень,виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача ОСОБА_2 порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаному будинку суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391,405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 280-284, 352,354ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити .

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування належним ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1ст.354, ст.355ЦПКУкраїни).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1,2ст.273ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1ч.2 ст.354 ЦПКУкраїни).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин(ч.3ст.354ЦПКУкраїни).

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований АДРЕСА_1 ;

Дата складання повного тексту рішення суду 25.02.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца