Єдиний унікальний номер 227/5478/19
Номер провадження 22-ц/804/2524/20
справа № 227/5478/19
провадження № 22-ц/804/2524/20
судді Донецького апеляційного суду Агєєва О. В.
19 серпня 2020 року м. Бахмут
Постановою Донецького апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2020 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та розподілу судових витрат змінено, абзаци другий, третій та четвертий рішення викладено у наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 305 (триста п`ять) грн. 59 коп. (без урахування передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів).
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в сумі 66 (шістдесят шість) грн. 10 коп., з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Компенсовано Акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1108,69 грн. за рахунок Держави». В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відповідно до ч.3 ст.381 ЦПК України мною підписана постанова від 19 серпня 2020 року, проте я не згодний з судовим рішенням суду апеляційної інстанції, тому в порядку ч.3 ст.35 ЦПК України з цього приводу викладаю свою окрему думку.
Так, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 у грудні 2019 року пред`явила позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум.
Позов мотивовано тим, що позивач працювала на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема на станції «Іловайськ» черговим по залізничній станції. Наказом №303 від 15.04.2016 року станція «Іловайськ» реорганізована шляхом злиття у ВП «Станція Іловайськ» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Зазначає, що первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться в регіональній філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка розташована у м. Лиман Донецької області, оскільки були передані нею особисто.
Рішенням Добропільського міськрайонного Донецької області від 04 червня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період березень-липень 2017 року в загальному розмірі 13529 грн. 64 коп. та компенсацію за втрату частин заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1334 грн. 43 коп., з зобов`язанням утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та з урахуванням того, що позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до дня звільнення, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

В липні 2020 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Представником позивача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів викладених у апеляційній скарзі, просить рішення суду залишити без змін та наводить доводи аналогічні доводам викладеним у позовній заяві.

Позивач рішення суду не оскаржувала.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача і змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру грошових коштів заборгованості із заробітної плати та компенсації за втрату її частини, які підлягають до стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних доказів та правових підстав для нарахування їй за спірний період (квітень-липень 2017 року), заробітної плати або оплати за час простою.

Апеляційний суд врахував, як належні та допустимі докази довідку відповідача про доходи позивача від 04.03.2020р. №524/2 та дані, що містяться в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5, згідно яких позивачу нарахована заробітна плата за період з 01 березня по 15 березня 2017 року у сумі 305,59 грн. (до видачі - 243 грн.). Апеляційний суд прийшов до висновку, що стягненню підлягає саме ця сума заборгованості і за вказаний вище період, а в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітної плати за період з 16 березня по 17 липня 2017 року слід відмовити за недоведеністю.

Оскільки позов задоволено частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, то відповідно судом апеляційної інстанції зменшено і розмір компенсації за втрату її частини та до стягнення визначено суму такої компенсації в розмірі 66 грн. 10 коп.

З даним висновком суду апеляційної інстанції не погоджуюсь, вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За встановленими обставинами, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами та не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати й інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року не проводилося.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч.1 ст.21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Вважаю, що доводи АТ «Українська залізниця» про те, що з березня 2017 року до дирекції не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволених ним вимог.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До суду позивач надала розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року, згідно яких їй нараховувалась заробітна плата за вказаний період. З даних розрахунків табуляграм) вбачається, що позивачу нараховано за: березень 2017 року - 305,59 грн., сума до виплати 243,00 грн.; за квітень 2017 року - 2373,06 грн., з яких оплата простоїв становить 2329,66 грн., сума до виплати 1887,02 грн.; за травень 2017 року - 648,17 грн., з яких оплата простоїв становить 636,32 грн., сума до виплати 515,42 грн.; за червень 2017 року - 0,00 грн.; за липень 2017 року - 10202,82 грн., з яких оплата простоїв становить 150,56 грн. (до складу вищезазначеної суми також входять виплата одноразової грошової допомоги, компенсація за 27 днів відпустки), сума до виплати становить 8230,81 грн.

Всього, за період березень - липень 2017 року нараховано 13529,64 грн., сума до виплати становить 10876,25 грн.

Відомості, зазначені у розрахунках заробітної плати за березень - липень 2017 року узгоджуються з іншими доказами по справі. Так, наказом начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, підтверджується, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Даний наказ узгоджується з нормою ст.113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Кількість днів простою зазначена у розрахункових листах наданих позивачем, так за березень 2017 року - 0 днів, квітень 2017 року - 15 днів (112 годин), травень 2017 року - 22 дні (32 години), червень 2017 року - 0 днів, липень 2017 року - 11 днів (8 годин). Доказів порушення з боку позивачки встановленого режиму роботи при простої відповідачем не надано.

Також, розрахунок заробітної плати за липень 2017 року узгоджується з наказом (розпорядженням) № 3829/ДН-ОС від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору, відповідно до якого позивачка має право на компенсацію за 27 днів невикористаної відпустки та виплату грошової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку.

Наказ про припинення трудового договору підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Подлузьким В.О. Згідно матеріалів справи структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень», в.о. начальника якого є ОСОБА_2 , здійснює свою адміністративну діяльність у м. Лиман Донецької області, тобто на території, на якій органи державної влади України здійснюють свої повноваження, що також підтверджується довідкою відповідача № 524/2 від 04.03.2020 року про доходи позивача за березень - липень 2017 року, на якій також зазначено місце її видачі - м. Лиман Донецької області.

Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (форма ОК-5 ), наданих на виконання ухвали суду від 17 березня 2020 року, розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2017 року становить 305,59 грн., що збігається з сумою нарахованого заробітку, вказаного в табуляграмі за березень 2017 року, наданій позивачем.

Довідкою головного бухгалтера станції Іловайськ ОСОБА_3 (надано до суду відповідачем по справі), яку було видано ОСОБА_1 про те, що вона не має депонованої заробітної плати, також підтверджується, що нарахована заробітна плата за березень 2017 року їй не виплачена.

Дійсно до матеріалів справи позивачем не додано табелю обліку використаного робочого часу. Але з урахуванням обставин справи, оскільки підрозділ, в якому працювала позивач, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території (виробничій підрозділ «Станція Іловайськ»), позивач обмежена в можливостях надати усі первинні документи щодо своєї трудової діяльності, з огляду на що, спір між сторонами слід вирішувати на підставі доказів, що є у справі.

Посилаючись на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - липень 2017 року не наводить та не спростовує докази, надані до суду позивачем іншими належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду, оскільки згідно наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД відповідальними за облік явки працівників, які знаходяться на простої, було призначено начальників відповідних виробничих підрозділів та саме виробничі підрозділи здійснювали нарахування заробітної плати своїм працівникам. Тобто працівник не є відповідальною особою за ведення табелів обліку використання робочого часу і з об`єктивних причин позбавлений можливості надати саме цей доказ.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оскільки в період простою, встановленого відповідачем, позивач на виконання наказу виходив на своє робоче місце до дня звільнення, і це не спростовано відповідачем, підтверджується наданими розрахунками заробітної плати, та на день звільнення позивача наказ про встановлення простою скасовано не було, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою у передбаченому законом і відповідним наказом порядку починаючи з 17 березня 2017 року по час звільнення позивача.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

При цьому в діючому законодавстві відсутній нормативний опис та читки вимоги щодо виду в якому вигляді роботодавець виготовляє розрахунок заробітної плати, який надається робітнику.

Таким чином, роботодавець на момент виплати заробітної плати повинен зробити розрахунок заробітної плати та вручити робітнику цей розрахунок, відповідно саме розрахунок заробітної плати наданий робітником до суду є належним та допустимим доказом.

Іншого способу поновити порушене право, як звернутися до суду, у позивача не має.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження розміру нарахованої йому заробітної плати за період березень-липень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких працівнику передбачена ст.110 КЗпП України, ч.1 ст.30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже вважаю, що надані позивачем розрахункові листи заробітної плати за спірний період є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати - «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по лютий 2017 року включно.

Посилаючись на втрату 16 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач, зокрема його структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень», лише 17 липня 2017 року, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем та знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про його звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність зв`язків з виробничим підрозділом, в якому працював позивач та в якому зберігалася його трудова книжка.

Зазначивши в наказі про припинення трудового договору про виплату позивачу при звільненні компенсації за 27 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, видавши наказ щодо порядку остаточного розрахунку працівників, зокрема структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», відповідач довідку про нарахування зазначених в наказі сум не видає, чим зловживає своїми процесуальними правами. Отже, суд першої інстанції з метою захисту конституційного права позивача на оплату праці обґрунтовано взяв до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати.

Слід ще раз звернути увагу, що до дня прийняття рішення і наказу від 17 березня 2017 року №236/ДНД «Про встановлення простою», весь час, з початку бойових дій на Донбасі у 2014 році, відповідач здійснював оплату праці своїх працівників, які виконували роботу на не підконтрольній українській владі території, в тому числі і позивача по справі, не заперечуючи при цьому наявності підтверджуючих документів щодо виконання працівниками своїх трудових обов`язків і лише з березня 2017 року прийняв рішення щодо встановлення простою, і фактично припинив виплату заробітної плати.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині ст.1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст.1 Протоколу №1 (п.22).

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з відповідачем у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, на виконання наказу роботодавця про встановлення простою, згідно графіку роботи виходив на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - липень 2017 року, у строки, встановлені ч.1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний період.

Враховуючи зазначене, вважаю, що суд першої інстанції в частині позову про стягнення заборгованості із заробітної плати ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в цій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідача не має.

В зв`язку з вище наведеним, також не погоджуюсь з рішенням суду апеляційної інстанції щодо зменшення розміру стягнутої судом на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати, в зв`язку з порушенням термінів її виплати, оскільки апеляційний суд в своїх розрахунках керувався розміром основної заборгованості в розмірі 243 грн. (після утримання податків і обов`язкових платежів), тоді як потрібно було виходити саме з суми заборгованості встановленої в рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду справи, на моє переконання, треба було прийняти рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишенню рішення суду першої інстанції без змін.

Суддя Донецького апеляційного суду О.В. Агєєв