Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
У Х В А Л А

іменем України

21 грудня 2020 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Служба приватизації державного житлового фонду» про визнання приватизації квартири незаконною, в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження начальника комунального підприємства Білоцерківської міської ради служби приватизації державного житлового фонду № 1-2-24 від 08.12.2011 року в частині передачі у спільну власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частці за кожним;

- визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 08.12.2011 року, виданого комунальним підприємством Білоцерківської міської ради службою приватизації державного житлового фонду від 05.12.2012 року про право спільної часткової власності по 1/2 частці за кожним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію права спільної часткової власності по 1/2 частці за кожним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі дублікату свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 08.12.2011 року, виданого комунальним підприємством Білоцерківської міської ради службою приватизації державного житлового фонду від 05.12.2012 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2020 року головуючим суддею по справі визначений суддя Орєхов О.І.

Одночасно з позовом позивачем ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Суддя отримав зазначену заяву 18 грудня 2020 року згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17 грудня 2020 року.

В обґрунтування поданої заява про забезпечення позову ОСОБА_1 , зазначила, що внаслідок протиправних, умисних дій відповідачів вона була позбавлена можливості використати своє законне право на безоплатне отримання у власність житла, яким законно користується з дитинства, змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права на приватизацію житла державного житлового фонду.

Вважає, що на даний час є реальні підстави вважати, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким на даний час належить на праві приватної власності спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , можуть відчужити її на користь третіх осіб.

Просила вжити заходи забезпечення позову, оскільки вважає, що невжиття таких заходів може в подальшому унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, приходить до висновку, що така заява підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановлені зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України підтверджує необхідність при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

Тим самим застосування такого арешту у вигляді заборони на відчуження стосуватиметься конкретного нерухомого майна і поширюватиметься не лише на відповідача, а й усіх «причетних» до його можливого відчуження суб`єктів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

З наданих до суду матеріалів, вбачається, що між позивачем та відповідачами дійсно існує спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Встановлено, що заявлений позивачем такий вид заходів забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно (квартиру), передбачений нормами чинного законодавства та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної цивільної справи.

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог. Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати співмірним із заявленими вимогами.

Встановлено, що відповідачі мають реальну можливість розпорядитися належною їм на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_3 на власний розсуд до ухвалення рішення у справі, можуть вчиняти дії щодо її поділу, а за певних умов і відчуження іншим особам.

А отже, невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на зазначене нерухоме майно, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

Виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з його предметом, а також з тим, що в суду є всі підстави вважати, що невжиття цих заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, суддя вважає, що вимоги ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту, а саме встановлення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо необхідно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

В частині вимог про забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири, то в цій частині вказана заява задоволенню не підлягає, так як накладення такі вимоги не є співмірними з предметом позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Такий вид забезпечення позову, як накладення арешту, а саме встановлення заборони на відчуження на квартиру АДРЕСА_3 , суддя вважає, що буде достатнім для ефективного захисту прав ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, задовольнити частково.

Вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту, а саме, встановлення заборони на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В частині вимог про забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відмовити.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов