Головуючий суду 1 інстанції - Шубочкіна Т.В.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 428/3959/20
Провадження № 22-ц/810/783/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Гаврилюк В.К., Луганська В.М.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 вересня 2020 року, ухваленого у складі судді Шубочкіної Т.В., в залі судових засідань Сєвєродонецького міського суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання виплатити страхові виплати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що є спадкоємцем за законом після смерті свого діда ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2019 року.Спадковим майном, на яке видано свідоцтво про право на спадщину за законом є тільки недоотримана за життя пенсія ОСОБА_3 .

Щодо недоотриманих страхових виплат від Фонду соціального страхування ОСОБА_3 за його життя, відповідачем повідомлено, що спадкодавець перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Краснодоні Луганської області. Як внутрішньо переміщена особа до робочих органів Фонду соціального страхування України за продовженням страхових виплат не звертався, а тому відсутні правові підстави для нарахування йому страхових виплат за період з 01.12.2014 по день його смерті. Щодо виплати потерпілому суми страхових виплат за період липень-листопад 2014 року відповідачем зазначено, що страхові виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, проводяться за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 просила суд - зобов`язати відповідача виплатити позивачу, в порядку спадкування за законом після смерті її діда - ОСОБА_3 , неотримані за життя щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2019 року в розмірі 67148,05 грн з урахуванням коефіцієнтів перерахування сум щомісячних страхових виплат з 1 березня.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 вересня 2020 року ухвалено позов адвоката Гребенара Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її діда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не отримані ним за життя страхові виплати за період 01 липня 2014 року по 23 лютого 2019 року з урахуванням коригуючого коефіцієнту.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що ОСОБА_3 отримував страхові виплати у відділенні в м. Краснодоні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області постанова про припинення виплат ОСОБА_3 не приймалась. ОСОБА_3 страхові виплати не отримував з 01 грудня 2014 року в зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції вважав, що оскільки страхові виплати були призначені ОСОБА_3 безстроково, нараховувалися та виплачувалися йому по 01 грудня 2014 року, постанова про припинення цих виплат органами Фонду соціального страхування України не виносилась, то неотримані суми страхових виплат, які належали померлому, входять до складу спадщини, право на які має позивач.

В апеляційній Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області вказує на те, що особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження у повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також посилається на те, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 щомісячна страхова виплата в разі часткової чи повної втрати працездатності за період з 01 грудня 2014 року по 23.02.2019 року спадкодавцю нарахована не була, а відтак в розумінні ст. 1227 Цивільного кодексу Українине може належати спадкодавцю та не може входити до складу спадщини.

Крім того, зазначає про те, що ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Краснодон Луганської області. У зв`язку з тим, що цим відділенням не здійснено переміщення у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі відповідно до Постанови КМУ № 595, з 01 грудня 2014 року було припинено видатки на забезпечення діяльності відділення та відповідно припинено нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей).

Сторони в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції вмежах доводівта вимогапеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідност. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 отримував страхові виплати у відділенні в м. Краснодон виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області постанова про припинення виплат ОСОБА_3 у період з 01 грудня 2014 року по день його смерті не приймалась. ОСОБА_3 страхові виплати не отримував з 01 грудня 2014 року у зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції.

Враховуючи викладені обставини, суд вважав, що оскільки страхові виплати були призначені ОСОБА_3 , нараховувалися та виплачувалися йому по 01 грудня 2014 року, постанова про припинення цих виплат органами Фонду соціального страхування України не виносилась, то неотримані суми страхових виплат, які належали померлому, входять до складу спадщини, право на які має позивач.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина перша статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є уродженкою міста Луганськ, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21.09.1959, ОСОБА_1 (російською мовою) народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Ворошиловград (м. Луганськ), актовий запис № 93. Батьком якої вказаний ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_5 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 (російською), народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у селищі Краснодон, Краснодонського району, Луганської області. Батьком якого вказаний - ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_6 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 20.06.2019 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Сорокине Луганської області, актовий запис 124.

Згідно з відповіддю Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області № 5859/02-3 від 05.12.2019, заборгованість по страховим виплатам перед потерпілим ОСОБА_3 відсутня.

Також згідно з листом Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області №У-13/02-3 від 28.01.2020, сума страхових виплат за період з 01.12.2014 по 23.02.2019 не була нарахована на момент смерті потерпілого, оскільки в розумінні статті 1227 Цивільного кодексу України спадкодавцю не належала, а тому не може передаватись членам сім`ї чи входити до складу спадщини. Щодо виплати потерпілому суми страхових виплат за липень листопад 2014 року, зазначено, що призначені, але не одержані виплати потерпілим або особою, яка має право на отримання виплат, проводяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Враховуючи викладені обставини, колегія судді вважає, оскільки страхові виплати призначалися потерпілому ОСОБА_3 пожиттєво, постанова про припинення цих виплат Фондом не виносилась, тому неотримані суми страхових виплат, які належали померлому входять до складу спадщини, право на які має позивач. Висновок суду в цій частині є правильнім та відповідає вимогам закону.

Відповідно достатті 46 Конституції Українигромадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, який з 01 січня 2015 року діє у редакціїЗакону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІтамає назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першоїстатті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

Як зазначалося вище потерпілий ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Брянка Луганської області, яке находиться на окупованій території. Зазначене відділення не було переміщено на територію України, яка підконтрольна органам державної влади.

Посилання відповідача на те, що відділенням Фонду в м. Краснодон не здійснено переміщення у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 01 грудня 2014 року, то з 01 грудня 2014 року було припинено видатки на забезпечення діяльності відділення Фонду в м. Краснодоні і відповідно припинено нарахування та виплату страхових виплат потерпілим у відділенні, тому страхові виплати за період з 01 грудня 2014 року по 23.02.2019 рокуне можуть входити до складу спадщини, оскільки за життя у спадкодавця не виникало права на ці виплати, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

У статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначає Кабінет Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених устатті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесені такі підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної або ж не звернення особи до органів Фонду соціального страхування України за місцем фактичного проживання після внутрішнього переміщення.

Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади або особам, які отримали довідку про внутрішнє переміщення, проте не звертались до органів соціального страхування за місцем переміщення щодо отримання належних їм страхових виплат. Вказані підзаконні акти не єзаконом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і вЗаконі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Устатті 2 цього Законупередбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу,законне передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 418/2434/18.

Сам по собі факт переміщення особи на підконтрольну українській владі територію та отримання нею довідки внутрішньо переміщеної особи, не створює підстав для автоматичного припинення їй соціальних виплат за місцем зберігання її страхової справи. Такі виплати припиняються лише якщо особа виявила бажання отримувати їх за місцем свого внутрішнього переміщення.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке права закріплене за особою положеннямиЗакону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (з 01 січня 2015 року в редакціїЗакону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.

Враховуючи зазначені вище положення законів колегія суддів вважає, оскільки потерпілому ОСОБА_3 страхові виплати були призначені пожиттєво, тому останній мав право на нарахування та виплату страхових виплат не залежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, та його проживання на окупованій території.

ОСОБА_3 за життя право на отримання страхових виплат не втратив, тому позивач як спадкоємець відповідно до положеньстатті 1227 ЦК Українимає право на отримання страхових виплат у порядку спадкування за законом.

Доводи апеляційної скарги про припинення з 01 грудня 2014 року видатків на забезпечення діяльності відділення у м. Краснодоні, та як наслідок припинення нарахування та виплати страхового відшкодування потерпілому, не заслуговують на увагу, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року).

Відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (заява 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що органи влади не надали обґрунтування позбавлення права заявника на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, що було визнано порушеннямстатті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункти 51-54).

Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки упостанові Верховної Ради України № 462-VІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5 ,6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

У відповідності до приписів статей 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ефективним способом захисту порушеного права позивачки у спірних правовідносинах є вимога про стягнення недоотриманих страхових виплат, однак це не обмежує право позивача звернутися до суду із вимогою про зобов`язання виплатити недоотримані страхові виплати.

За таких обставин, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді: В.К. Гаврилюк

В.М. Луганська