печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Бай С. Е., Мілевської В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засідання у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, стягнення суми заборгованості за листками непрацездатності, поновлення на посаді, стягнення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі.

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, з врахуванням неодноразових уточнень, просила суд: визнати протиправним виданий Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України наказ № 125-к від 08 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки з 02 березня 2019 року; скасувати виданий Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України наказ № 125-к від 08 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки з 02 березня 2019 року; стягнути з Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_1 неоплачену заборгованість за листком непрацездатності серії АДХ № 299246 від 07 березня 2019 року в розмірі 275, 73 грн (в тому числі: ПДФО - 49, 63 грн, військовий збір - 4, 14 грн та 221, 96 грн - сума, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 ); поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої відділом охорони праці та пожежної безпеки Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної Академії Наук України з 02 березня 2019 року; стягнути з Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 березня 2019 року по 17 серпня 2020 року в розмірі 51 516, 96 грн., а в подальшому до дня поновлення на роботі та понесені судові витрати.

16 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов сторони відповідача, у якому вимоги не визнано, зазначено, що позивач пропустила строк звернення до суду із позовом, тому слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. А, крім того, позивачем не наведено жодного аргументу, у чому полягає незаконність наказу № 189-К від 19 грудня 2018 року, ніяких зауважень позивача чи непорозумінь з нею з приводу назви посади не було, листок непрацездатності серії АДХ № 449334 був прийнятий роботодавцем та оплачений, позивач свідомо нічого не повідомляла відповідачу про періоди своєї непрацездатності. Також позивач, як зазначено у відзиві на позов, не зазначає, яке посилання і чому є суперечним, у чому полягає невідповідність, техніко-економічне обґрунтування причин проведення необхідності ліквідації відділу не є правоутворюючим документом і позивач не надає докази того, що таке обґрунтування взагалі відсутнє, їй було запропоновано інші посади, від яких позивач відмовилася /а. с. 45-51, 52-87/.

Процесуальні дії.

05 вересня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 06 вересня 2019 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 09 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 17 вересня 2019 року представником позивача подано позовну заяву у новій редакції та квитанцію про сплату судового збору /а. с. 26-28, 32-33, 36-41/.

24 вересня 2019 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження /а. с. 42-43/.

16 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов сторони відповідача, у якому вимоги не визнано /а. с. 45-51, 52-87/.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року та 05 лютого 2020 року, постановленими на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеними до протоколів судових засідань, долучено до матеріалів справи надані стороною позивача у судовому засіданні письмові докази /а. с. 109, 131/.

Стороною позивача подавалися уточнення позовних вимог 29 січня 2020 року, 03 березня 2020 року, 08 квітня 2020 року, 10 червня 2020 року /а. с. 116-122, 135, 138, 154/.

Так, згідно з останньою редакцією прохальної частини уточненої позовної заяви від 23 червня 2020 року, прийнятою судом до розгляду, позивач просила:

- визнати протиправним виданий Інститутом фізіології ім. О. О. Богомольця Національної Академії Наук України наказ № 125-к від 08 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки з 02 березня 2019 року;

- скасувати виданий Інститутом фізіології ім. О. О. Богомольця Національної Академії Наук України наказ № 125-к від 08 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки з 02 березня 2019 року.

- стягнути з Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_1 неоплачену заборгованість за листком непрацездатності серії АДХ № 299246 від 07 березня 2019 року в розмірі 275, 73 грн. (в тому числі: ПДФО - 49, 63 грн, військовий збір - 4, 14 грн та 221, 96 грн - сума, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 ).

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої відділом охорони праці та пожежної безпеки Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України з 02 березня 2019 року;

- стягнути з Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 березня 2019 року по 17 серпня 2020 року в розмірі 51 516, 96 грн., а в подальшому до дня поновлення на роботі та понесені судові витрати.

У судовому засіданні представником відповідача подано заяву про надання розрахунку розміру понесених витрат на правову допомогу на суму у розмірі 59 992, 00 грн, з клопотанням про поновлення строку на подання вимог про оплату витрат на правову допомогу, вмотивоване тим, що відповідач фінансується з Державного бюджету і був ризик подальшого співробітництва з АО «Експерт Лігл Сервіс», що і стало причиною того, як вказано у заяві, що при поданні відзиву на позовну заяву відповідачем не було вказано про орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, враховуючи уточнення від 23 червня 2020 року.

Присутні у судовому засіданні представники відповідача позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини справи.

Сторони перебували у трудових відносинах з 02 листопада 1992 року /а. с. 15-16/.

28 жовтня 2008 року наказом № 100 «Про створення відділу охорони праці та пожежної безпеки» визначено до 01 листопада 2008 року створити відділу охорони праці та пожежної безпеки в інституті, у складі провідного інженера охорони праці і технічної безпеки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 2, 3 наказу № 100 від 28 жовтня 2008 року ОСОБА_1 призначена керівником відділу та доручено розробити положення про відділ, посадову інструкцію власну і ОСОБА_3 та подати на затвердження головному юрисконсульту /а. с. 17/.

01 квітня 2011 року наказом № 64/А-К, за підписом ВО директора Інститут ОСОБА_5, згідно кваліфікаційного довідника професій визначено вважати з 01 квітня 2011 року ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони праці /а. с. 81/.

19 грудня 2018 року на виконання протоколу Вченої ради Інституту № 14 від 19 грудня 2018 року та керуючись пунктом 1 статті 40 КЗпП України з врахуванням вимог статті 41 КЗпП України та з метою раціонального використання бюджетного фінансування, реорганізовано структуру Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця /а. с. 57-58/.

Зокрема, наказом від 19 грудня 2018 року № 189-К ліквідовано відділ охорони праці та пожежної безпеки, служби з питань цивільного захисту, створивши при експлуатаційно-технічному відділі службу з охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту, метрології, і скорочено у відділі охорони праці та пожежної безпеки шляхом виключення з штатного розпису посаду начальника відділу пожежної охорони та пожежної безпеки.

Пунктом IV вказаного наказу № 189-К внесено до штатного розпису посаду новоствореної служби завідувач службою охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту та метрології, провідного фахівця з питань цивільного захисту, провідного інженера по метрології.

Окрім того встановлено, що нова структура Інституту та штатний розпис вступають в дію з 22 лютого 2019 року.

20 грудня 2018 року підготовлено повідомлення ОСОБА_1 як начальнику відділу охорони праці та пожежної безпеки про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 19 лютого 2019 року /а. с. 63/. Також вказано, що в Інституті є вакантні посади тільки робітника з догляду за тваринами та старшого наукового співробітника, із застереженням, що вони не відповідають кваліфікації позивача.

Про ознайомлення із повідомленням від 20 грудня 2018 року позивач відмовилася поставити підпис, про що складено акт /а. с. 65/.

30 січня 2019 року позивач ознайомилася із повідомленням про наявні станом на 28 січня 2019 року нові вакантні посади: сторожа (господарчий відділ), інженер 1 категорії (група хімреактивів) /а. с. 64/.

18 лютого 2019 року членами комісії для перевірки дотримання працівниками Інституту трудової дисципліни складено акт про те, що ОСОБА_1 , начальник відділу ОП та ТБ, була відсутня на роботі 18 лютого 2019 року без поважних причин впродовж робочого дня /а. с. 66/.

Аналогічного змісту про відсутність ОСОБА_1 на роботі без поважних причин впродовж робочого дня було складено акт 19 лютого, 20 лютого та 21 лютого 2019 року /а. с. 67, 68, 69/.

18 лютого 2019 року наказом № 37-К, за підписом ТВО директора Інституту ОСОБА_6 звільнено ОСОБА_4 з посади начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки, 21 лютого 2019 року у зв`язку із реорганізацією відділу, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі наказу «Про реорганізацію відділу охорони праці» від 19 грудня 2018 року № 189-К, повідомлення від 20 грудня 2018 року про реорганізацію відділу та звільнення з роботи, акту про відмову від підпису повідомлення про реорганізацію відділу та звільнення з роботи та відповідного наказу, повідомлення від 30 січня 2019 року про нові вакантні посади в інституті /а. с. 79/.

Пунктом 2 наказу «Про звільнення ОСОБА_4 » наказано бухгалтерії виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 21 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 10 червня 2018 року по 21 лютого 2019 року та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

21 лютого 2019 року відповідач направив лист про звільнення та необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів Інституту № 104/1-138 від 21 лютого 2019 року та копію наказу № 37-К від 18 лютого 2019 року позивачеві засобами поштового зв`язку /а. с. 70/.

Відповідно до наказу від 18 лютого 2019 року з ним ОСОБА_4 ознайомилася 04 липня 2019 року.

Згідно з посадовою інструкцію начальника відділу охорони праці, затвердженої заступником директора Інституту від 01 серпня 2008 року, з якою ознайомлювалася і підписувала ОСОБА_4 , начальник відділу охорони праці належить до професійної групи «Керівники», до кваліфікаційних вимог віднесено: повна або базова вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст або бакалавр), післядипломна освіта у галузі управління, стаж роботи у галузі фінансової діяльності за професією для магістра або спеціаліста не менше 2 років, бакалавра - не менше 3 років /а. с. 77-78/.

01 березня 2019 року Директором Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України, академік НАН України ОСОБА_5 , затверджено посадові обов`язки завідуючого службовою охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту та метрології, відповідно до пункту 5.1 яких, кандидат на вказану посаду повинен мати вищу освіту відповідного напряму підготовки та стаж роботи на посадах керівників нижчого рівня не менше 2-х років /а. с. 79-80/.

23 травня 2019 року позивач поскаржилася до Державної служби України з питань праці щодо, вказуючи на існування суб`єктивних причин свого звільнення та клопотанням про перевірку трудової дисципліни в Інституті /а. с. 84-85/.

За зверненням позивача, Державна служба України з питань праці затребувала в Інституту пояснення щодо висловленого у скарзі.

Станом на час розгляду справи у суді відомостей про рішення Служби щодо ініційованого позивачем питання перевірки не надано жодною із сторін.

23 липня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою про оплату двох лікарняних листів: серії АДХ № 449334 за період з 18 лютого 2019 року по 07 березня 2019 року та АДХ № 299246 за період з 05 березня 2019 року по 07 березня 2019 року /а. с. 20, 21/.

08 серпня 2019 року наказом № 125-К, за підписом Директора Інституту ОСОБА_5 , відмінено наказ № 37-К від 18 лютого 2019 року щодо звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки, у зв`язку із тим, що у день звільнення вона перебувала на лікарняному, про що надала до Інституту 23 липня 2019 року (зареєстровано канцелярією Інститут вх. № 4 від 23 липня 2019 року) листки непрацездатності /а. с. 24/.

Параграфом 2 наказу № 125-К, за підписом Директора Інституту ОСОБА_5, від 08 серпня 2019 року, ОСОБА_1 , начальника відділу охорони праці та пожежної безпеки, звільнено 02 березня 2019 року.

Відповідно до наказу від 08 серпня 2019 року з ним ОСОБА_4 ознайомилася 14 серпня 2019 року.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Положення частини третьої статті містить перелік категорій працівників, які можуть розраховувати на переважне право у залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Так пунктами 1-3 передбачено переважне право сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Щодо переважного права позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої ст. 42 КЗпП України, перевага у залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно з положеннями абзацу першого статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суди зобов`язані з`ясувати, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

Позивач вказує, що з 01 листопада 2008 року вона перебувала на посаді завідуючої відділом охорони праці та пожежної безпеки Інституту, а 18 лютого 2019 року її було звільнено з невідомої їй посади, що спростовується наказом № 64/А-К, за підписом ВО директора Інститут ОСОБА_5, відповідно до якого, згідно кваліфікаційного довідника професій визначено вважати з 01 квітня 2011 року ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони праці, тобто назва посади ще з квітня 2011 року була змінена.

У судовому засіданні 17 червня 2020 року позивач визнала, що 19 грудня 2018 року, коли відбулося засідання Вченої ради, вона дізналася про майбутнє звільнення, а 24 лютого 2019 року отримала остаточний розрахунок на свій картковий рахунок і їй стало відомо, що її звільнили.

Також позивач зазначає, що їй не було запропоновано посаду завідуючої служби охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту та метрології.

Порівнюючи посадові обов`язки посади, яку займала ОСОБА_1 з 01 листопада 2008 року по 18 лютого 2019 року, - начальника відділу охорони праці, та посади завідуючої служби охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту та метрології, вбачається, що кваліфікаційні вимоги до кандидатів на вказані посади різні.

Так, для посади начальника відділу охорони праці: повна або базова вища освіта відповідного напряму підготовки [охорони праці] (магістр, спеціаліст або бакалавр), післядипломна освіта у галузі управління, стаж роботи у галузі фінансової діяльності за професією для магістра або спеціаліста не менше 2 років, бакалавра - не менше 3 років.

В той час, коли на посаду завідуючий служби охорони праці та пожежної безпеки, питань цивільного захисту та метрології повинен мати вищу освіту відповідного напряму підготовки, що включає у себе, не лише сферу охорони праці та пожежної безпеки, а і цивільного захисту і метрології, та стаж роботи на посадах керівників нижчого рівня не менше 2-х років.

Доказів того, що позивач має відповідну підготовку у напрямку цивільного захисту і метрології, а відповідач цим знехтував, суду не надано.

Окрім того, роботодавцем все ж таки було запропоновано позивачеві вакантні посади - 30 січня 2019 року позивач ознайомилася із повідомленням про наявні станом на 28 січня 2019 року нові вакантні посади: сторожа (господарчий відділ), інженер 1 категорії (група хімреактивів), проте відмовилася від кожної з них.

У своєму позові позивач вказала, що відповідачеві було добре відомо, що позивач з 18 лютого 2019 року перебувала на тривалому лікарняному, і додала у судовому засіданні 17 червня 2020 року, що після закінчення лікарняних не вийшла на роботу тому, що була відсутня у м. Києві, а вийшла на роботу, тоді, коли подала листки непрацездатності - 23 липня 2019 року, і знала, що її вже звільнили.

Однією з позовних вимог до відповідача є несплата періоду перебування на лікарняному серії АДХ № 299246 від 07 березня 2019 року у розмірі 221, 96 грн, без врахування сум обов`язкових відрахувань із заробітної плати у вигляді податку на прибуток фізичних осіб та військовий збір.

Так, позивачем 23 липня 2019 року передано відповідачеві два листки непрацездатності: серії АДХ № 449334 за період з 18 лютого 2019 року по 01 березня 2019 року та АДХ № 299246 за період з 05 березня 2019 року по 07 березня 2019 року.

Вказаними періодами не охоплюється час з 02 березня (субота) по 04 березня 2019 року (понеділок).

Як встановлено із табелю обліку робочого часу за лютий 2019 року, позивачем у вказаному місяці року відпрацьовано з 01 лютого по 15 лютого 2019 року, після чого на роботу не з`являлася /а. с. 82-83/.

Протоколом засідання із соціального страхування № 19-Л від 02 серпня 2019 року призначено позивачеві оплату часу її перебування на лікарняному, згідно з листком непрацездатності від 18 лютого 2019 року по 01 березня 2019 року серії АДХ № 449334 /а. с. 52/.

Факт оплати перебування на лікарняному з 18 лютого 2019 року по 01 березня 2019 року, згідно з листком непрацездатності серії АДХ № 449334, позивач не оспорює.

Оскільки 08 серпня 2019 року наказом № 125-К, за підписом Директора Інституту ОСОБА_5, відмінено наказ № 37-К від 18 лютого 2019 року щодо звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що у день звільнення вона перебувала на лікарняному і змінено дату її звільнення на 02 березня 2019 року, підстави для оплати перебування позивача на лікарняному з 05 березня по 07 березня 2019 року відсутні.

Разом з тим, законодавство не містить правової норми, якою заборонено проводити звільнення працівника у неробочий день.

Позивачем не вказано, що, на її думку, є суперечливим та таким, що не відповідає наказу № 189-К «Про реорганізацію відділу охорони праці» від 19 грудня 2018 року у посиланні відповідача на наказ № 189-К «Про реорганізацію відділу охорони праці» від 19 грудня 2018 року.

Також, позивачем зазначалося, що керівництво Інституту при ліквідації певного структурного підрозділу підприємства, у тому числі його реорганізації, повинне було скласти техніко-економічне обґрунтування причин проведення таких змін, оскільки при цьому завжди відбувається вивільнення працівників.

Разом з тим, також стороною позивача не вказано, у чому було допущено порушення алгоритму процедури її звільнення, обмежуючись загальними твердженнями.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак суд приходить до висновку, що відповідачем після повідомлення позивача про скорочення штату, запропоновано їй вакантні посади, згідно з її переважним правом у зв`язку із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, але від яких позивач відмовилася, що підтверджується належними доказами, що містяться у матеріалах справи, не спростованими стороною позивача, тому, з огляду на те, що відповідач звільнив позивача, дотримуючись порядку звільнення працівника з ініціативи роботодавця, позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог.

Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі положень статті 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві, у разі відмови у задоволенні позову, не відшкодовуються.

Причини, у зв`язку із якими стороною відповідача не було подано заяву про стягнення з позивача суми судових витрат, зокрема, на правову допомогу у розмірі 59 992, 00 грн, і які є поважними для поновлення строку, суд оцінює критично відхиляє, оскільки, на переконання суду, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 43, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-4, 21, 40, 41, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, стягнення суми заборгованості за листками непрацездатності, поновлення на посаді, стягнення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 серпня 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова