Справа № 463/1320/19 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1128/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого : Ванівського О.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ча про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

В лютому 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 2500 доларів США. Позов мотивував тим, що 03.01.2016 року він надав в короткострокову позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 дол. СІ1ІА, а відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 28.02.2016 року. Однак до теперішнього часу відповідач борг не повернув, на його прохання та телефоні дзвінки не реагує. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики відповідачем була надана розписка, з якої випливає, що відповідач взяв у нього в борг саме 2500 дол. CШA, які зобов`язався повернути до 28.02.2016 року. Відповідач ухилився від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на вищезазначені положення закону позов підлягає задоволенню.

Рішенням Личаківського районного суду від 13 лютого 2020 року позов - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 2500 доларів США (дві тисячі п`ятсот доларів США).

Стягнуто з ОСОБА_1 а на користь ОСОБА_2 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) судового збору.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що боргова розписка оформлена з порушенням чинного законодавства, зокрема не містить ідентифікаційні дані позичкодавця, не містить дату складення документу, відсутні дані свідків в присутності яких передавалися гроші та складена боргова розписка. Також стверджує, що позивач та свідки, допитані за його клопотанням, у судовому засіданні вказали, що позивач ОСОБА_2 передавав ОСОБА_1 грошові кошти для вирішення питання його працевлаштування на роботу, а тому суд має виявити справжню правову природу можливих відносин позивача і відповідача, незважаючи на найменування документа, й на цій підставі відмовити у задоволенні позову, оскільки дійсні правовідносини сторін не мають ознак договірних відносин позики.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов`язання у строки визначені договором, що на думку суду є підставою для задоволення позовних вимог та стягнення боргу в сумі 2500 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки.

З розписки (а.с.3), вбачається, що відповідач ОСОБА_1 взяв у позику гроші в сумі 2500 доларів США та зобов`язувався повернути взяті кошти до 28 лютого2016 року.

Дана розписка відповідачем не оспорювалася.

Зі змісту розписки вбачається, що така містить умову позики ОСОБА_1 грошей в розмірі 2500 доларів США, а також умову про зобов`язання повернення коштів до 28 лютого 2016 року.

Таким чином, зазначивши у розписці про позику у ОСОБА_2 2500 доларів США та беручи на себе зобов`язання щодо повернення позики до 28 лютого 2016 року, ОСОБА_1 визнала сам факт отримання позики.

Відповідач всупереч вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України не надав суду доказів на підтвердження повернення ОСОБА_2 в зазначений термін позичених коштів.

З`ясувавши справжню природу розписки, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням наявності у розписці умови про позику в ОСОБА_1 2500 доларів США та зобов`язання повернути такі до 28 лютого 2016 року, прийшов до вірного висновку про те, що розписка підтверджує факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики.

Враховуючи те, що розписка відповідачем не оспорювалася, а також те, що відповідачем позичені кошти не були повернуті, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 2500 доларів США.

Безпідставними є покликання апелянта на необхідність з`ясування справжньої правової природи можливих відносин сторін, а також доводи про необхідність врахування показань позивача та свідків, допитаних за його клопотанням, що останній передавав відповідачу грошові кошти для вирішення питання його працевлаштування на роботу, чи показань відповідача та свідків, допитаних за його клопотанням, що останній надавав відповідну розписку не позивачу, а своєму брату ОСОБА_4 , оскільки відповідні обставини належними та достатніми доказами не доведені.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції розрахунку заборгованості за договором позики.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03.09.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.