КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/1190/18
Головуючий у першій інстанції - Бортницька В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/9450/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного банку України та з урахуванням уточненої позовної заяви від 06 червня 2018 року (а.с.30) просив стягнути з відповідача на його користь збитки в розмірі 2 167 414,32 грн, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договори банківського вкладу в валюті № 143243-56 від 25 грудня 2014 року та № 5795-56 від 22 січня 2015 року.

Зазначав, що на підставі вказаних договорів передав ПАТ «Банк «Київська Русь» грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США з терміном повернення вкладу - 27 липня 2015 року та 50 000 доларів США з терміном повернення вкладу до 25 серпня 2015 року.

Позивач вказував, що 19 березня 2015 року постановою правління Національного банку України № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 20 березня по 19 червня 2015 року в даному банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його тимчасову адміністрацію. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2016 року у справі № 826/22323/15 визнано протиправною та скасовано вищезазначену постанову правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190. А згодом Вищим адміністративним судом України прийнято постанову від 08 червня 2017 року у справі № к/800/35885/16 за касаційною скаргою Національного банку України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року, якою рішення в частині зобов`язання НБУ надати можливість ПАТ «Банк «Київська Русь» провести заходи фінансового оздоровлення банку після проведення заходів з його ліквідації скасовано, в іншій частині постановку Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

В результаті прийняття відповідачем постанови від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», яка визнана протиправною, позивач вважає, що він втратив можливість використовувати власні кошти, розміщені на депозитних рахунках та зазначеним йому завдано матеріальних збитків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного банку України задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь збитки в розмірі 2 167 414,32 грн.

Апелянт вказує, що у зв`язку з прийняттям Національним банком України незаконної постанови про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних й вказаний банк досі перебуває в процесі ліквідації, а процедура повернення банківської ліцензії законодавчо не врегульована, позивачу було завдано матеріальних збитків, що полягають у неможливості повернути власні кошти, які знаходились на депозитному рахунку в банку.

ОСОБА_1 також не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, пов`язані з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед вкладниками, кредиторами.

Проте, апелянт вказує, що позивався до саме Національного банку України, як до гаранта, що здійснює банківський нагляд, спрямований на забезпечення дотримання банками та іншими особами законодавства України, а не до ПАТ «Банк «Київська Русь», а тому норми вказаного закону застосуванню не підлягають.

Апелянт зазначає, що банк не відповідає за невиконання чи несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахункам, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади, з чого слідує, що для вирішення спору необхідно встановити чи з вини відповідача було віднесено банк до категорії неплатоспроможних. Та оскільки саме Національний банк України прийняв постанову від 19 березня 2015 року, яку судовими рішеннями визнано протиправною та скасовано, апелянт вважає, що ПАТ «Банк «Київська Русь» було віднесено до категорії неплатоспроможних саме з вини відповідача - Національного банку України.

В апеляційній скарзі зазначено, що такими діями відповідача було порушено основоположне право позивача на мирне володіння його майном, що виразилось у неспроможності ОСОБА_1 вільно користуватись своїм майном - грошовими коштами, які належать йому на праві приватної власності та були поміщені на депозитний рахунок у банку.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від Національного банку України відповідно до якого вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року - законним та обґрунтованим, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають дійсним обставинам справи, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

У відзиві відповідач погоджується з твердженням суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту того, що внаслідок дій відповідача було порушено його право, як кредитора ПАТ «Банк «Київська Русь», на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями банку.

Вказує, що до функцій Національного банку України не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом та банком, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про Національний банк України» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банку України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. В результаті укладення договору банківського вкладу між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» виникли цивільно-правові відносини, боржником по відношенню до позивача є саме банк, а Національний банк України не є стороною в договірних відносинах між ними, тому у останнього відсутні зобов`язання перед позивачем стосовно виконання умов договору банківського вкладу.

Погоджується відповідач і з твердженням суду першої інстанції щодо відсутності доказів та недоведеності того, що шкода позивачу заподіяна при здійсненні відповідачем управлінських повноважень та у зв`язку із прийняттям постанови Національним банком України від 19 березня 2015 року .

Відповідач наголошує, що станом на день звернення позивача до суду та на день ухвалення рішення, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб продовжується процедура ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» й оскільки позивач є кредитором вказаного банку, то задоволення його вимог буде здійснено в порядку черговості.

Апелянт будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився і заяв про відкладення розгляду справи із поважних причин не подав.

Представник відповідача у справі Національного Банку України, ОСОБА_2 заперечила щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просила залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що матеріалами справи не доведено, що внаслідок дій відповідача було порушено право позивача, як кредитора «ПАТ «Банк «Київська Русь», на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями банку. Також вказано, що безпідставними є доводи позивача стосовно того, що рішенням по адміністративній справі №826/22323/15 доведена вина Національного банку України в неотриманні позивачем коштів, оскільки вказане рішення не містить висновку про те, що саме внаслідок дій чи бездіяльності Національного банку України було порушено права вкладників ПАТ «Банк «Київська Русь», в тому числі і позивача. Суд першої інстанції вказує, що оскільки між позивачем та ПАТ «Банк «Київська Русь» виникли договірні відносини, то стягнення суми вкладу позивача повинно відбуватися на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір №143243-56 банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» (а.с.4).

Відповідно до положень п.2.1. вказаного договору вкладник надає банку, а банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 50 000 доларів США. Термін внесення вкладу 25 грудня 2014 року.

Згідно із п.2.2. та п.2.3. договору для розміщення вкладу банк відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_1 в день підписання цього договору. Процентна ставка по вкладу встановлюється у розмірі 10%.

Термін повернення вкладу - 27 липня 2015 року. З настанням терміну повернення владу грошові кошти повертаються вкладнику шляхом перерахування їх на рахунок № НОМЕР_2 відкритий в банку (п.2.4. договору).

В подальшому, 22 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір №5795-56 банківського вкладу в іноземній валюті, відповідно до умов якого вкладник надає банку, а банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 50 000 доларів США. Термін внесення вкладу 22 січня 2015 року (а.с.5).

Згідно із п.2.2. та п.2.3. договору для розміщення вкладу банк відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_3 в день підписання цього договору. Процентна ставка по вкладу встановлюється у розмірі 11%.

Термін повернення вкладу - 25 серпня 2015 року. З настанням терміну повернення владу грошові кошти повертаються вкладнику шляхом перерахування їх на рахунок № НОМЕР_2 відкритий в банку (п.2.4. договору).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь».

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 18 червня 2018 року № 1684 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» строком на два роки з 17 липня 2018 року до 16 липня 2020 року включно (а.с.89).

Також матеріалами справи підтверджено факт того, що в судовому порядку оскаржується постанова Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних». Так, зокрема постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду скасовано постановку Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року та постанову Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року. Справу № 826/22323/15 передано на розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Як вбачається із відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», а також визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Наразі вказане рішення переглядається Верховним Судом.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України).

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

При цьому за змістом приписів глави 82 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого.

Оскільки рішення, з яким позивач пов`язує настання шкоди, має наслідком запровадження процедур, що застосовуються до неплатоспроможного банку, врегульованих Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлення факту настання шкоди слід здійснювати виходячи з встановлення, чи запроваджені процедури призводять до зменшення майна позивача.

Відповідно до положень пункту 8 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Наслідком віднесення банку до категорії неплатоспроможних є початок виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб неплатоспроможного банку з ринку і призначення тимчасової адміністрації (стаття 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Положеннями пункту 1 частини п`ятої ста тті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Задоволення вимог кредиторів здійснюється у процедурі ліквідації банку, в рамках якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначає суму заборгованості кожному кредиторові та відносить вимоги до певної черги погашення, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (стаття 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), формує ліквідаційну масу банку (стаття 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), реалізує майно банку (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), здійснює задоволення вимог кредиторів (стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Отже, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язання між банком і клієнтом.

Вказане свідчить про те, що позивач, як сторона за договорами, внаслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних постановою Національного банку України від 19 березня 2015 № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» не втратив права на отримання сум банківських вкладів, повернення яких підлягає у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З огляду на вказане, внаслідок прийняття Національним банком України вищевказаного рішення обсяг майнових прав позивача на кошти, що обліковувались на рахунках за договорами, не зменшився, а тільки були запроваджені інші процедури задоволення цих майнових прав.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 757/29145/18-ц (провадження № 61-3077св19).

Окрім того, статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Залишок невиплаченої суми підлягає поверненню в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15.

Ураховуючи, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» виникли договірні відносини, і на момент його звернення до суду з позовом у банку була розпочата процедура ліквідації, зазначене унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Натомість наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» склалися договірні відносини, які регулюються нормами цивільного законодавства, а позивач по справі не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме внаслідок діяльності Національного банку України він позбавлений можливості повернути кошти з депозитного вкладу, що завдало йому шкоду, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Окрім того, слід наголосити, що судове рішення, яким визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», а також визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», не встановлює причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями Національного банку України та неможливістю отримання позивачем коштів по договору банківського вкладу.

Аналогічний висновок було зроблено в постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 369/11928/17 (провадження №61-48161св18).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Мотивований текст постанови викладено 26 серпня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв