Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд провести поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ частку у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житлова площа - 43,00 кв.м. (загальна її площа - 62,90 кв. м.) за позивачем - ОСОБА_1 та відповідно в розмірі Ѕ частки вищевказаного нерухомого майна за відповідачем - ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 228 від 12.06.1997 року та видано Свідоцтво про одруження Серія: НОМЕР_1 .

За час подружнього життя в подружжя народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження Серія: НОМЕР_2 від 08.02.2019 року.

Позивач вказує на те, що стосунки позивача та його дружини ОСОБА_2 погіршились, кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, внаслідок чого тривалий проміжок часу вони проживають окремо.

ОСОБА_1 зазначає, що під час шлюбу подружжям було придбано майно, що відповідно належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира АДРЕСА_1 та зареєстрована за ОСОБА_2 , що підтверджує договір купівлі-продажу квартири від 14.06.2005 року, зареєстрований в реєстрі за №2186 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу п. Єгер Н.Д. та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» за № 7923067 від 30.07.2005 року, відповідно до відомостей, викладених у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» вартість квартири, яка продавалася/відчужувалася, становила - 9 238,00 грн. Однак згідно із попереднім укладеним договором, який був датований - 01.06.2005 року та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу п. Єгер Н.Д. фактична загальна сума грошових коштів за вищевказану придбану квартиру складала - 176 750,00 грн.

Позивач звертає увагу на ту обставину, що левову частку грошових коштів на придбання вищевказаного нерухомого майн поніс саме він, і сума коштів, які були спрямовані саме від останнього склала - 161 600,00 грн. Дані кошти - це особисті заощадження та збереження позивача від відчуження/продажу ряду нерухомого майна в період 2003-2004 року, до прикладу - це квартира АДРЕСА_2 , яка була відчужена позивачем в період 2004 року (договір купівлі-продажу від 27.09.2004 року).

ОСОБА_1 вказує на те, що розподіл майна між сторонами в добровільному порядку не проводився, оскільки відповідач відмовляється вести розмови з цього приводу та не бажає в добровільному порядку врегулювати дане питання.

Відповідач вважає, що оскільки ніякого договору про набуте майно між сторонами не було, воно належить кожному з подружжя у рівних частках, тобто по Ѕ частці кожному.

У позові зазначено також, що на сьогоднішній день оригінали правовстановлюючих документів на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яке є предметом спору, знаходяться у відповідача.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, зокрема просив провести поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ частку у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житлова площа - 43,00 кв.м. (загальна її площа - 62,90 кв. м.) за позивачем - ОСОБА_1 та просив позов задовольнити з підстав, викладених у змісті позову.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоч була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомила, жодних письмових пояснень, заяв про відкладення чи відзиву до суду не подала.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши зміст позову та позовних вимог зокрема, матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд встановив наст пін обставини.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серії: НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради 12.06.1997 року, що міститься в матеріалах справи ( а. с. 13).

В судовому засіданні позивач пояснив, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду вкінці 2019 року.

Позивач пояснив, що під час шлюбу подружжям було придбано майно, що відповідно належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира АДРЕСА_1 та зареєстрована за ОСОБА_2 , що підтверджує договір купівлі-продажу квартири від 14.06.2005 року, зареєстрований в реєстрі за №2186 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу п. Єгер Н.Д. ( а. с. 22) та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» за № 7923067 від 30.07.2005 року ( а. с. 23) .

Позивач пояснив, що сторони не змогли мирно врегулювати питання щодо поділу придбаного в шлюбі нерухомого майна, що слугувало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином суд, виходячи з вказаних норм закону, суд приходить до переконання, що оскільки спірна квартира набута сторонами за час шлюбу сторін, тому відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Жодних заперечень з цього приводу від відповідача не надходило.

Відтак в даному випадку застосовується принцип рівності часток, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Враховуючи, що спірний об`єкт нерухомості є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, тому суд вважає, що наявні правові підстави для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1767, 50 грн. судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України,ст. ст. 69, 70, 71 СК суд, -

УХВАЛИВ:

Уточнений позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1767, 50 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.І. Бедьо