печерський районний суд міста києва
Справа № 632/1270/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі - Проскурні А.Г.

справа № 632/1270/19-ц

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 632/1270/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що мати позивача, ОСОБА_2 , є пенсіонером, дитиною війни, інвалідом другої групи, вказує, що її пенсія є єдиним джерелом існування, однак від липня 2014 пенсія їй не виплачується, що ставить під загрозу її життя. 21.12.2018 мати позивача, ОСОБА_2 , зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа, та подала заяву про запит пенсійної справи з м. Стаханова Луганської області та про поновлення виплати пенсії, яка їй не виплачується від липня 2014 року. Проте, вказані виплати не здійснювались. 17.05.2019 позивач звернулася до начальника Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з вимогою повідомити причини невиплати пенсії ОСОБА_2 . В подальшому позивачу надано відповідь голови комісії Романиця Т.,яка посилалась на постанову Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам"

Також головою комісії вказано, що пенсіонерка ОСОБА_2 не отримала пенсію з власної вини. Проте, позивач зазначає, що вини пенсіонерки ОСОБА_2 в неотриманні пенсії немає, адже вона чекала на виплату пенсії протягом вельми тривалого часу, а позивач була змушена багато працювати, щоб утримувати ОСОБА_2 , допомагати їй фінансово, що спричинило позивачу великі моральні страждання та переживання, а також майнові збитки, що також спричинює позивачу моральну шкоду. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

13.11.2017 року від представника відповідача-1 надійшли заперечення на позовну заяву, в яких заперечував щодо його задоволення та просив відмовити з підстав його безпідставності, оскільки позивачем не надано доказів завдання моральної шкоди.

В судовому засіданні позивачка не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала просила задовольнити.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Вислухавши пояснення представників, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що мати позивача, ОСОБА_2 , є пенсіонером, дитиною війни, інвалідом другої групи, вказує, що її пенсія є єдиним джерелом існування, однак від липня 2014 пенсія їй не виплачується, що ставить під загрозу її життя.

21.12.2018 мати позивача, ОСОБА_2 , зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа, та подала заяву про запит пенсійної справи з м. Стаханова Луганської області та про поновлення виплати пенсії, яка їй не виплачується від липня 2014 року. Проте, вказані виплати не здійснювались.

17.05.2019 позивач звернулася до начальника Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з вимогою повідомити причини невиплати пенсії ОСОБА_2 .

В подальшому позивачу надано відповідь голови комісії Романиця Т., яка посилалась на постанову Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам". Також, головою комісії вказано, що пенсіонерка ОСОБА_2 не отримала пенсію з власної вини.

Як встановлено судом, у провадженні Первомайської місцевої прокуратури Харківської області перебуває кримінальне провадження № 0000055, яке внесене до ЄРДР 30.07.2019 р. за фактом вчинення кримінального правопорушення ч.1 ст. 367 КК України.

Зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивачу внаслідок невиконання на думку позивача, службовими особами Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду в м. Харкові своїх обов`язків через несумлінне становлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним інтересам позивача та її матері, яка виразилась у невиплаті ОСОБА_2 пенсії.

Крім того,як вказує позивач, внаслідок тривалої невиплати пенсії ОСОБА_2 та навмисного ненадання належних медичних послуг, їй та її матері завдано істотної шкоди, і як наслідок смерті ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін по даній справі, суд виходить з наступного.

Стаття 56 Конституції України проголошує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 19 Основного Закону України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі cm. 1174 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до частини другої статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.

Положеннями пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Разом з тим, згідно абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого Він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В свою чергу, позивач повинен був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги позивачем не виконані, що являється підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано доказів завдання матеріальної та моральної шкоду діями чи бездіяльністю відповідачів, не доведено завдання йому моральних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності матеріальної чи моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 267, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Соколов