Справа № 591/6892/18
Провадження № 2/591/134/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Шелєхової Г.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондар С.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Монагарової О.Я

представників відповідачів - Шиянової В.В., прокурора Вортоломей М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу №591/6892/18 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Сумської області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ставить питання про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 5 000 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що у 2005 році він був призначений директором ТОВ «АЖК». 25 березня 2010 року призначено директором ТОВ «Ювел». 26 липня 2010 року відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України, в той же день затримано та поміщено до слідчого ізолятора. На підприємствах був проведений обшук та виїмка первинних бухгалтерських документів, внаслідок чого ТОВ «АРВ» фактично припинило свою діяльність, а діяльність ТОВ «Ювел» значно ускладнилась. 29 липня 2010 року відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який діяв до листопада 2011 року. Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 виправданий та визнаний невинуватим.

З 26 липня 2010 року по 23 серпня 2016 року позивач знаходився під слідством, з них 15 місяців знаходився в слідчому ізоляторі, підозрювався у скоєнні тяжкого злочину. У зв`язку з цим, зазнав значних психоемоційних моральних страждань. Був позбавлений можливості піклуватися про своїх дітей, непрацездатних батьків, втратив власний бізнес. Вказані обставини негативно вплинули на його честь, гідність та ділову репутацію.

В процесі слухання справи зазначив, що за час перебування в СІЗО в нього невідворотно погіршився стан здоров`я, з`явилися невиліковні хвороби.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник Прокуратури Сумської області, остаточно висловивши свою позицію в судових дебатах, позов визнав частково, вважає за необхідне відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у мінімальному розмірі, визначеному спеціальним законом.

Що стосується витрат на правову допомогу, зазначає, що відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу.

Представник Державної казначейської служби України у Сумській області надав письмовий відзив, в якому зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало. Крім цього, позивачем не надано жодних розрахунків на підтвердження визначення моральної шкоди саме в розмірі 5 000 000,00 грн. Що стосується правничої допомоги, то стороною позивача не надано акт виконаних робіт, а тому сума не обгрунтована та не підтверджена.

11 лютого 2019 року позивач подав письмову відповідь на відзив Прокуратури Сумської області, в якому зазначив, що кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Мінімальних розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування.

11 лютого 2019 року позивачем надано письмову відповідь на відзив Казначейської служби України, в якому вказав на те, що Казначейство є відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. На законодавчому рівні встановлений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, обмеження максимального розміру відсутні.

Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Кривцової Г.В. від 19 листопада 2018 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання на 13 лютого 2019 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2019 року призначено справу на 06 травня 2019 року.

Згідно розпорядження №138 та протоколу повторного автоматизованого розподілу, у зв`язку з призначенням судді Кривцової Г.В. на посаду судді Верховного Суду, справу передано судді Шелєховій Г.В.

Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2019 року справу прийнято до розгляду, призначено судове засідання на 07 червня 2019 року.

Протокольною ухвалою головуючого від 7 червня 2019 року оголошено перерву в судовому засіданні до 21 серпня 2019 року у зв`язку з неявкою представника відповідача.

Протокольною ухвалою головуючого від 21 серпня 2019 року відкладено розгляд справи до 29 серпня 2019 року у зв`язку з неявкою позивача.

Протокольною ухвалою головуючого від 29 серпня 2019 року відкладено розгляд справи до 18 вересня 2019 року у зв`язку з неявкою відповідача.

Протокольною ухвалою головуючого від 18 вересня 2019 року оголошено перерву в судовому засіданні до 25 листопада 2019 року за клопотанням позивача для узгодження позиції.

Протокольною ухвалою головуючого від 25 листопада 2019 року оголошено перерву в судовому засіданні до 2 грудня 2019 року для надання часу учасникам для ознайомлення з документами.

Протокольною ухвалою головуючого від 2 грудня 2019 року відкладено розгляд справи до 16 січня 2020 року за клопотанням позивача для надання доказів.

Протокольною ухвалою головуючого від 16 січня 2020 року оголошено перерву в судовому засіданні до 24 січня 2020 року у зв`язку з викликом та допитом експертів.

Протокольною ухвалою головуючого від 24 січня 2020 року оголошено перерву в судовому засіданні до 10 березня 2020 року у зв`язку з витребуванням додаткових документів.

Протокольною ухвалою головуючого від 10 березня 2020 року відкладено до 1 квітня 2020 року у зв`язку з неявкою представника позивача.

1 квітня 2020 року відкладено розгляд справи до 14 травня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Протокольною ухвалою головуючого від 14 травня 2020 року відкладено розгляд справи до 17 червня 2020 року за клопотанням представника відповідача.

17 червня 2020 року відкладено розгляд справи до 14 серпня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

14 серпня 2020 року суд видалився до нарадчої кімнати до 17 серпня 2020 року.

Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників, свідка, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

26 липня 2010 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_3 порушено кримінальну справу стосовно директора ТОВ «АРВ» ОСОБА_4 , директора ТОВ «АЖК» ОСОБА_1 , та співзасновників зазначеного підприємства ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за фактом ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом службового підроблення за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 212 ч. 3 і 366 ч. 2 КК України (Т.2 а.с.62-63).

Постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області Нікітченка В.Г. від 23 березня 2011 року, притягнуто ОСОБА_1 в якості обвинуваченого, у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 212 ч. 3, 358 ч. 2,3, 28 ч.3, 212 ч.2, 28 ч.3, 358 ч.3, 28 ч.3 366 ч.2 КК України (Т.2 а.с.64-164).

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2010 року обрано підозрюваному ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді взяття під варту (Т. 2 а.с.58).

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 23 вересня 2010 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 до 4 місяців (Т. 2 а.с. 60).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 24 листопада 2010 року продовжено строк тримання під вартою в порядку запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_1 до 25 грудня 2010 року (Т.2 а.с.54-55).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2010 року продовжено строк тримання під вартою в порядку запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_1 до 25 січня 2011 року (Т.2 а.с.56-57).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 24 січня 2011 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 25 лютого 2011 року (Т. 2 а.с.9).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 18 лютого 2011 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 25 квітня 2011 року (Т. 2 а.с.10).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 22 квітня 2011 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 25 липня 2011 року (Т. 2 а.с.11).

Постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 23 листопада 2011 року змінено ОСОБА_1 міру запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено його з-під варти в залі суду (Т. 2 а.с.12).

Як вбачається з довідки ДУ «Сумський слідчий ізолятор» №3/264 від 6 листопада 2019 року, ОСОБА_1 з 29 липня 2010 року по 23 листопада 2011 року знаходився в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» (а. с. 13).

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області №588/1254/14-к від 11 січня 2016 року, ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст.28-ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 27, ч.2 ст. 28 - ч.4 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28 - ч.1 ст. 366 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів (Т. 1 а.с..15-84).

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2016 року вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 11 січня 2016 року залишено без змін (Т.1 а.с. 85-88).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 11 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2016 року залишено без змін (Т.1 а.с. 89-92).

Таким чином судом встановлено, що позивач в період з26 липня 2010 року по 23 серпня 2016 року ( майже 73 місяці) знаходився під слідством, з них 15 місяців знаходився в слідчому ізоляторі.

Порушення відносно позивача кримінальної справи суттєво вплинуло на якість його життя, стан здоров`я, ділову репутацію та соціальні зв`язки.

До порушення кримінальної справи позивач в певний період свого життя перебував на військовій службі в повітряних військах, мав задовільний стан здоров`я, згідно даних його медичної документації суттєвих проблем зі здоров`ям не мав до порушення кримінальної справи. Після звільнення з СІЗО його стан здоров`я значно погіршився, він почав постійно звертатися до різних медичних установ з приводу лікування хронічних невиліковних хвороб.

Згідно епікризів (історія хвороби №2287, №2957, №7626, №10245) ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КП «Охтирська центральна районна лікарня» Охтирської міської ради в періоди з 11 березня 2019 року по 18 березня 2019 року, з 28 березня 2019 року по 8 квітня 2019 року, з 20 серпня 2019 року по 4 вересня 2019 року, з 9 листопада 2019 року по 18 листопада 2019 року (Т.2 а.с.25-29).

Згідно епікризів (історія хвороби №4301, №5755) ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні КП «Охтирська центральна районна лікарня» Охтирської міської ради в періоди з 18 квітня 2000 року по 4 травня 2000 року, з 4 червня 2009 року по 18 червня 2009 року (Т.2 а.с.31-34)

Як вбачається з результатів тестування від 09 вересня 2019 року, результат на дослідження гепатиту С у ОСОБА_1 позитивний (Т.2 а.с.38)

Відповідно до висновку експерта №2150/2188 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 10 січня 2020 року, ситуація, що пов`язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №588/1254/14-к, за результатами розгляду якої вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 визнаний невинуватим та виправданий за недоведеністю у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст.28-ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 27, ч.2 ст. 28 - ч.4 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28 - ч.1 ст. 366 КК України, вплинула на його особистість як психотравмуючий фактор.

Порушення щодо ОСОБА_1 кримінальної справи, затримання і тримання його під вартою в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» протягом тривалого часу, обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд - спричинили ОСОБА_1 моральні (немайнові) страждання. У зв`язку з інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для особистості ОСОБА_1 , його моральні страждання є суттєвими.

Орієнтовний розмір компенсації ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди, завдані страждання, відповідно до даного психологічного дослідження - сумарно складає 1098 МЗП без врахування коефіцієнту «Обрання інших мір обмеження свободи», в тому числі, у відповідності з окремими факторами: «Притягнення невинного до кримінальної відповідальності» D=d x fv x i x c x (1-fs) = 180 МЗПх1х1,5х1,5х(1-0)=450 МЗП. «Незаконне затримання» D=d x fv x i x c x (1-fs) =72 МЗПх1х1,5х1,5х(1-0) = 162 МЗП (Т.2 а.с.176-196).

Згідно консультативного висновку спеціаліста від 16 січня 2020 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічний вірусний гепатит С мінімальної активності в стадії некомпенсованого цирозу печінки. Синдром портальної гіпертензії. Анемія першого ступеня (Т.2 а.с.215).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що з початку листопада 2010 року протягом 8 місяців знаходився в одній камері з позивачем в СІЗО. 9 травня 2011 року позивача сильно побили, він був в крові. В камері знаходилося 12 спальних місць на 20-23 чоловік, спали по черзі. Вода давалася на 2 години вранці та на 2 години ввечері. В туалет завжди була черга, душ 1 раз на тиждень. Курили в приміщенні, що є неприпустимим для тих, хто не курить. Серед співкамерників були хворі на відкриту форму туберкульозу, гепатиту С, в камері було грязно. Позивач був у пригніченому психічному стані.

З наведеного вбачається, що за час перебування під слідством стан здоров`я позивача невідворотно погіршився, його відновлення до попереднього стану взагалі неможливе. Адже ОСОБА_1 проходив службу в повітряних військах, загальновідомим є той факт, що служба в таких військах потребує бездоганного стану здоров`я. На даний час у позивача гепатит С, наявні й інші захворювання.

Таким чином судом встановлено, що в результаті перебування в умовах СІЗО позивач отримав тяжку хворобу, що негативно впливає на його життя, він змушений додавати додаткових зусиль для підтримання свого стану здоров`я в нинішньому стані, повернення його до попереднього стану не є можливим.

6 років перебування під слідством та 15 місяців перебування під вартою ОСОБА_1 негативно відобразилося на психіці. Адже умови тримання були жахливими, позивач піддавався фізичному насиллю з боку співкамерників, вимушений був перебувати в одній кімнаті з хворими на гепатит, туберкульоз та інші невиліковні хвороби. Для особи, яка звикла жити в охайному та затишному житлі, спілкуватися з вихованим та інтелектуальним оточенням, перебування в СІЗО є великим стресом та невідворотно впливає на психоемоційний стан.

Найбільшою цінністю кожної людини є саме її життя та здоров`я.

6 років позивач був позбавлений повноцінного життя, не мав можливості спілкуватися з рідними та близькими, займатися улюбленою справою, відпочивати та жити в умовах, над створенням яких працював роками.

Зі змісту вироку вбачається, що позивач мав власний бізнес, який втратив внаслідок порушення відносно нього кримінальної справи. Тривале перебування під слідством негативно вплинуло на ділову репутацію, потягло за собою втрату соціальних зв`язків.

Як вбачається з ряду подяк, вручених позивачу (Т.2 а.с. 39-44), характеризувався він позитивно, займав активну життєву позицію, користувався повагою серед свого оточення.

Вказана обставина підтверджується колективними зверненнями колективу ТОВ «АЖК» та Охтирської міської організації ветеранів війни і військової служби «Маю честь», депутатським зверненням депутата обласної ради ОСОБА_9 з проханням вирішити питання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_1 з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

З копії депутатського звернення №1 від 7 грудня 2010 року, копії звернення Всеукраїнської Спілки учасників війни Охтирської міської організації ветеранів війни і військової служби «Маю честь» відомо щодо окремих фактів біографії ОСОБА_1 , його професійну, благодійницьку діяльність.

Із копії колективного звернення від 10 січня 2011 року відомо, що колектив ТОВ «АЖК» надає ОСОБА_1 виключно позитивну характеристику, зокрема: «…Ми знаємо ОСОБА_1 на протязі декількох років і знаємо його виключно як порядного та чесного підприємця та людину… За час підприємницької діяльності ОСОБА_1 жодного разу не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за порушення податкового чи трудового законодавства, завжди своєчасно виплачував заробітну плату працівникам , бухгалтерам, операторам АЗС…» (Т.2 а.с. 15-216).

Згідно довідки від 23 листопада 2019 року, позивач зареєстрований та фактично проживав разом з дружиною ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 (Т.2, а.с. 17).

Оскільки позивач проживав в невеликому місті, в якому був досить відомою постаттю, порушення відносно нього кримінальної справи набуло розголосу в пресі та потягло за собою обговорення цієї теми серед населення. Прикладом розповсюдження негативної інформації про позивача в місцевій пресі є стаття «АЖК» та «АРВ» ДОИГРАЛИСЬ» «Наш регіон» №32 за 12.08.2010 року, в якій надана інформація ст. слідчого прокуратури про порушене кримінальне провадження із зазначенням даних обвинувачених, як посадових осіб та співзасновників Охтирських ТОВ «АРВ» та «АЖК». Повідомлено, що було встановлено, що діючи умисно і за попередньою змовою співзасновники заключили з фіктивними підприємствами договорами на переміщення паливно-мастильних матеріалів, склали та отримали податкові, розхідні та товарно-транспортні накладні, які використовували при формуванні податкового кредиту із ПДВ та валових розходів з податку на дохід. Це надало можливість ухилитися від сплати податків на суму більше 4 млн. грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи судом апеляційної інстанції за відсутністю в діях особи складу злочину. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до п. п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права.

Зазначене законодавство передбачає відшкодування такої шкоди (збитків) у повному обсязі, що відповідає положенню ст. 22 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлюють виключно обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в такого роду випадках та не містять жодного обмеження його максимального розміру.

Згадана норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як зазначено в тексті самого п. 3 розділу ІІ закону № 17774-VIII, ним встановлені обмеження щодо використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення встановлених посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. З аналізу вказаної норми та положень зазначеного закону в цілому вбачається, що вказані обмеження застосовуються лише при визначенні розміру оплати праці та інших трудових виплат працівникам, які законодавчо визначені у відповідній кількості мінімальних заробітних плат. Таким чином у випадках, не пов`язаних з трудовими правовідносинами, а також у випадках, коли розмір таких виплат працівникам прямо не визначається кількістю мінімальних заробітних плат, встановлені вищевказаною нормою обмеження не можуть бути застосовані. При цьому і в інших частинах закону № 17774-VIII не міститься жодного посилання на розповсюдження його дії на визначення розміру моральної шкоди як такої, так і відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням особи до відповідальності. За таких умов жодних підстав для застосування положень такого нормативного документу в даному випадку немає.

Аналогічна позиція міститься у правових висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, 20 травня 2020 року №711/1542/17, від 5 серпня 2020 року №644/9923/18.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦПК України).

Як роз`яснено у п. 6.4. Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 року №35-13/797) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

У рішенні ЄСПЛ від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» № 68490/01, § 62, Суд зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним судженням, таким, що потребує ретельного дослідження в кожному окремому випадку.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»).

У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Зазначені висновки суду також узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, в якій зокрема зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» №45797/09 (набуло статусу остаточного 06.07.2015), яке відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», є складовою національного законодавства України, встановлено:

Суд нагадує, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V).

Суд вже неодноразово постановляв, що тримання особи під вартою є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див., наприклад, рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі, заява № 26629/95, п. 78, ECHR 2000-III, та «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, п. 143, ECHR 2012)»

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, нервові стреси, відчуття тривоги, у тому числі за здоров`я своїх близьких, сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження, розгубленість, те, що позивач був позбавлений можливості піклуватися про своїх літніх батьків та дітей, дійшов висновку, що порушена проти ОСОБА_1 кримінальна справа мала тяжкі наслідки для нього, оскільки він тривалий час страждав від почуття невизначеності свого майбутнього.

Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у його приватне і сімейне життя, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, а саме інформація про його незаконні затримання, обшук, перебування під вартою, негативним чином вплинула на стан його здоров`я. 6 років життя невідворотно втрачені, відновити здоров`я неможливо, налагодження соціальних зв`язків та відновлення ділової репутації потребують від позивача значних зусиль та часу.

Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, позивач зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань та невідворотних наслідків.

Керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідним стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 600 000,00 грн.

Необхідність зазначення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не спливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910//23967/16.

Між позивачем та адвокатом Монагаровою Ольгою Яківною 26 жовтня 2018 року укладено договір про надання професійної правничої допомоги (Т. 1 а.с.8).

Позивачем разом з позовною заявою поданий розрахунок вартості послуг з надання професійної правничої допомоги у розмірі 8000,00 грн. (800,00 грн/год), з яких: складання позовної заяви - 5 год.; завірення копій документів - додатків до позовної заяви - 1 год.; підготовчка до судового засідання - 3 год.; участь у судових засіданнях - 1 год. (а.с.9).

На підтвердження оплати надано квитанцію №0.0..1 від 08 листопада 2018 року (а.с.Т.1 а.с.13).

22 січня 2020 року представник позивача подала заяву про стягнення судових витрат в сумі 26 840 грн. 00 коп. До яких включено витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. та витрати на проведення експертизи 18 840,00 грн. Вартість експертизи підтверджується рахунком №2791 від 10 грудня 2019 року (Т.3 а.с.7).

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в т.ч. і витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦП України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Аналогічна правова позиція висловлена в Поставі Великої Палати Верховного Суду у справі 904/4494/18 від 12 листопада 2019 року.

Таким чином, суд вважає, що вимоги про стягнення судових витрат є обгрунтованимим та підлягають задоволенню.

Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачено відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Суд вирішуючи питання про судові витрати, керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати їх за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 142, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у сумі 600 000 грн. та 26 840 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

В іншій частині вимог відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Прокуратура Сумської області, адреса: м. Суми, вуд. Г.Кондартьєва, буд. 33, .

Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: м.Київ, вул.Бастіонна, 6, Код .

Повне рішення виготовлене 20 серпня 2020 року.

Суддя Г.В.Шелєхова