Єдиний унікальний номер 225/134/20
Номер провадження 22-ц/804/2558/20
Номер провадження 22-ц/804/2558/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Азевича В.Б., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Скиби М.М. у м. Торецьк Донецької області, повний текст судового рішення складено 05 травня 2020 року) у цивільній справі №225/134/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Роменська районна державна адміністрація Сумської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Роменського міськрайонного суду від 25.12.2013 року шлюб між ними розірвано. Однак шлюбні відносини припинені з 2012 року та сторони мешкають окремо. Вона проживає разом із донькою ОСОБА_4 у с. Плавинище Роменського району Сумської області, а ОСОБА_2 - в м. Донецьку.

Після розлучення ОСОБА_2 деякий час телефонував та цікавився дочкою, однак вже з 2013 року і на момент подачі позову відповідач не зв`язувався з нею, телефонний зв`язок з ним на сьогодні відсутній. Іншими способами ОСОБА_2 з дочкою не контактує, не займається її вихованням, не забезпечує матеріально, тобто повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дочки, не цікавиться її життям та здоров`ям, розвитком та навчанням.

Тому з 2013 року вона самостійно виховує дочку, матеріально її забезпечує, створює нормальні життєві умови для її повноцінного розвитку. Вказані обставини підтверджуються висновком органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації Сумської області від 17.10.2019 року № 13, в якому зазначено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_5 є доцільним та таким, що повністю відповідає інтересам дитини.

Просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_5 та стягнути з нього аліменти на її утримання у розмірі 2000,00 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з моменту пред`явлення позову і до досягнення дочкою повноліття.

Рішенням Дзержинського міського суду від 27 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2000,00 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08.01.2020 року; в решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також нормам матеріального права.

На її думку суд першої інстанції неправильно зробив висновок щодо недоведеності ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків свідомо, оскільки з моменту розлучення і до теперішнього часу він не проявляє інтересу до дитини, не цікавиться її справами та не намагався її віднайти для відвідання та спілкування через соціальні мережі, телефонний зв`язок чи органи місцевого самоврядування с. Плавинище. Вважає, що довести те що не існують обставини, які виправдовують ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків можливо лише шляхом спростування цього твердження, адже неможливо довести те чого не існує.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги,що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 буде відповідати інтересам її дитини, оскільки її вихованням займається теперішній чоловік позивачки та бажає її усиновити, а дитина вважає його своїм батьком. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги її аргументи з приводу неможливості без згоди батька, який проживає на непідконтрольній українській владі території, вивозити ОСОБА_4 за кордон для розширення кругозору та культурного розвитку дитини. При цьому звертає увагу, що дитина жодного разу не бачила свого біологічного батька, а тому не виявляє бажання зустрічатися з ним та спілкуватися.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач самоусунувся від виховання ОСОБА_4 , а тому вона через дії відповідача вже розлучена зі своїм батьком. Таким чином посилання на ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року є недоречними. Звертає увагу, що суд першої інстанції не попередив відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання своєї доньки та не поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору керувався не інтересами дитини, а необхідністю формального дотримання правових норм.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції з Роменським міськрайонним судом Сумської області з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_6

ОСОБА_1 та представник Роменської районної державної адміністрації Сумської області в судове засідання не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток-повідомлень (а.с.102,104). Від представника Роменської районної державної адміністрації Сумської області надійшла заява про слухання справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи 21 жовтня 2020 року повідомлений відповідно до частини першої статті 1-1 Закону України від 12.08.2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали суду про призначення справи до розгляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 103).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законність та обґрунтованість рішення від 27.04.2020 року у не оскаржуваній частині щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки, судом апеляційної інстанції не перевірялась.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що це крайня та недоцільна у цьому випадку міра, яка не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Крім того в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази такої винної поведінки відповідача, яка б свідчила про те, що він не має до дочки батьківських почуттів, не бажав та не бажає проявляти до неї батьківську турботу та любов, піклуватися про дочку, її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати дочку необхідним харчуванням, надавати матеріальну допомогу, створювати умови для отримання дочкою освіти. При цьому суд зазначив, що останнє відоме місцезнаходження відповідача, зі слів позивача та показань свідків знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України в Донецькій області.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам та нормам матеріального права. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені у ст. 150 СК України. У разі ухилення одного із батьків від виконання цих обов`язків він може бути позбавлений батьківських прав щодо дитини на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України

Відповідно до частин другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 червня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.12.2013 року було розірвано (а.с. 9,10). Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Наданими доказами підтверджено,що ОСОБА_7 проживає разом з мамою ОСОБА_1 і бабусею та навчається в Плавинищенській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Роменської районної ради Сумської області. Зі слів сусідів та представників сільської ради, за дитиною доглядає лише мати. Батька дитини ніколи не бачили, з їх відомостей з дитиною він не спілкується та не приймає участь у її вихованні.

Як правильно зазначив суд першої інстанції позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку висновку Органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації від 17.10.2019 року №13, яким Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_5 та таким, що відповідає інтересам дитини, оскільки висновок є недостатньо обґрунтованим без перевірки та врахування наявних чи відсутніх обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачеві у виконанні його обов`язків по вихованню дитини.

Встановивши відсутність винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі відповідних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому такий позов є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факту ухилення ОСОБА_2 від виховання дитини, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, його винної поведінки щодо дитини не встановлено, а його окреме проживання на території тимчасово непідконтрольній Українській владі впливає на можливість у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки.

При цьому намір позивачки вивозити доньку ОСОБА_4 за кордон для розширення кругозору та культурного розвитку дитини без згоди батька, який проживає на непідконтрольній українській владі території, а також проживання позивачки з новим чоловіком, який бажає усиновити дитину, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 , який не бере участі у вихованні доньки, батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Інші підстави зазначені в апеляційній скарзі позивача не є підставами для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки.

Отже, суд першої інстанції з дотриманням вимог чинного законодавства повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог з приводу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.10.2020 року.

Судді: