ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4209/20 Справа № 208/2633/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут» та Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» про відновлення становища, яке існувало до порушення.

У своєму позові позивач просить суд визнати незаконним здійснення у період з лютого 2017 року до квітня 2017 року дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут» та Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» щодо нарахування та плати за спожитий газ у її квартирі АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та здійснює регулярну оплату спожитих комунальних послуг відповідно до нарахувань, зроблених постачальниками послуг і вносять їх у відповідну базу даних ТОВ «ІНФО-КОМ» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» на час здійснення комунальних платежів. Будинок, де вона проживає є багатоквартирним з відсутнім централізованим гарячим водопостачанням. Квартири обладнанні одним газовим приладом - газовою плитою, яка використовується для приготування їжі. З лютого 2017 року ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» почало здійснювати облік спожитого газу не за передбаченими законодавством нормами споживання, а за показниками лічильника, встановленого самим постачальником газу з власної ініціативи на весь багатоквартирний будинок. При оплаті комунальних платежів за лютий 2017 року нібито мешканці будинку протягом лютого 2017 року спожили 14,90 кв.м. газу на одну особу. Тобто при відсутності лічильника газу в квартирах, при наявності встановленого законодавством норми споживання в розмірі 7,1 кв.м. на особу, при споживанні газу в тих же обсягах, що й завжди, мешканців будинку ставлять перед фактом і зобов`язують сплатити за газ таким чином, ніби кожний з членів сім`ї спалив за лютий близько 14,9 кв.м., тобто сума платежу збільшена у 2 рази.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання незаконним здійсненні нарахуванням та плати за спожитий газ у квартирі позивача, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та здійснює оплату спожитих комунальних послуг відповідно до нарахувань, зроблених постачальниками послуг ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» на час здійснення комунальних платежів.

Будинок, де проживає позивач ОСОБА_1 є багатоквартирним з відсутнім централізованим гарячим водопостачанням, де квартири обладнанні одним газовим приладом - газовою плитою, яка використовується для приготування їжі, що не заперечується представником відповідача.

У своєму позові позивач посилається на те, що з лютого 2017 року ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» почало здійснювати облік спожитого газу не за передбаченими законодавством нормами споживання.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» 13 квітня 2011 року був укладений договір про надання послуг з газопостачання населенню у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно до наданих суду матеріалів, а саме з рахунку - повідомлення за газ та газопостачання за лютий 2017 рік вбачається, що за даними ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» об`єм споживання за показниками будинкового лічильника за адресою: квартира АДРЕСА_1 , складає 44,6 кв.м. та до сплати 331,40 грн.

Як встановлено в судовому засіданні за адресою позивача з 01 лютого 2017 року встановлено будинковий прилад обліку газу.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання незаконним здійсненні нарахуванням та плати за спожитий газ у квартирі позивача, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Статтею 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Положеннями статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Частиною першої статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах, серед іншого, й на доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природнього газу».

Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494 затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС).

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор газорозподільної системи- суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин другої, третьої статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року.

Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що в разі відмови населення від встановлення суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - з 01 січня 2018 року.

Згідно з пунктом 10 глави 2 розділу Х Кодексу ГРС установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Отже, наведеними спеціальними законами у сфері регулювання ринку газу обов`язок із встановлення лічильників газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) покладений на суб`єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. При цьому законом також чітко визначені джерела фінансування робіт з оснащення лічильниками газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) населення: кошти суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, кошти відповідного бюджету, інші джерела, не заборонені законодавством. Отже, законом не передбачено покладення на споживача обов`язку фінансувати витрати зі встановлення лічильника газу у багатоквартирному будинку, в якому розташована його квартира, або ж у його квартирі.

Згідно з підпунктом 5 частини другої глави 2 розділу ХІ Кодексу ГРС до порушень, внаслідок яких Оператор ГРМ змінює встановлений режим нарахування об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу споживачу, належить відмова в доступі до об`єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого Оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу.

Згідно з пунктом 6 глави 3 розділу ХІ Кодексу ГРС у разі відмови в доступі до об`єкта споживача, внаслідок чого оператор газорозподільної системи не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу споживачу, який не забезпечений лічильником газу (розраховується за нормами споживання), визначення об`єму спожитого природного газу здійснюється за граничними об`ємами споживання природного газу населенням з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв, починаючи з дати, наступної після дати недопуску, визначеної в акті про порушення.

Ознайомлення побутового споживача із запланованими датою та часом встановлення лічильника газу має бути підтверджено позначкою про вручення йому письмового попередження про встановлення лічильника газу, яке має бути надане побутовому споживачеві не пізніше ніж за десять робочих днів до запланованої дати встановлення лічильника газу.

При цьому представник оператора газорозподільної системи в акті про порушення має попередити споживача під особистий підпис про те, що розрахунки за спожитий газ за граничними об`ємами споживання природного газу населенням буде здійснено через 20 днів з дня складання акта про порушення, і про те, що до цього часу споживач має забезпечити доступ представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу. У разі забезпечення споживачем протягом цього строку доступу представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу процедура нарахування за граничними об`ємами споживання природного газу населенням не застосовується.

Абзацом сьомим пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу ГРС передбачено, що якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу.

Таким чином, для застосування такої санкції, як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт правопорушення - відмова споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи, тобто у разі доведеності факту відмови в доступі до об`єкта споживача.

При цьому законодавством не розмежовано поняття «об`єкт споживача», що в даному випадку може бути як багатоквартирний будинок в разі встановлення загальнобудинкового приладу обліку, так і інше житло - в разі встановлення індивідуального приладу обліку газу.

Встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачем та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирах яких відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами. Унаслідок бездіяльності відповідача споживачі газу у одному будинку поставлені у нерівне становище.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-347цс18 від 07 листопада 2018 року (справа № 214/2435/17).

Суд першої інстанції на зазначені положення закону достатньої уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду, та ухваленням нового про задоволення позову та визнання незаконними нарахування у період з лютого 2017 року до квітня 2017 року, здійснені публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати незаконними нарахування у період з лютого 2017 року до квітня 2017 року, здійснені публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" на користь держави судовий збір в розмірі 1600,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко