Провадження №2/523/1414/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю представника позивача, адвоката - Тищенка С.Ю.

представника відповідача, адвоката - Попкової І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017р. ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Позивачка є інвалідом першої групи, залишилась самотньою людиною, часто хворіла та за станом здоров`я не мала можливості самостійно себе утримувати та вести господарство, є такою, що потребую постійного стороннього догляду.

Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 , а тому вона пообіцяла матері допомагати, утримувати та доглядати її довічно, однак з однією умовою, що частина квартири, яка належить позивачці дістанеться їй, а не іншим членам родини.

01 квітня 2004 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір дарування 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Однак з моменту укладання договору і по теперішній час, відповідачка до позивачки не приходить, ніякої матеріальної допомоги не надає, веденням господарства не займалась.

За станом здоров`я позивачка неодноразово перебувала у лікарнях, однак ОСОБА_2 ніколи її не відвідувала, станом здоров`я не цікавилась, допомоги не надавала.

Позивачка стверджує, що відповідачка з 2013 року взагалі вибула у невідомому напрямку, відомості про її місце проживання позиваці невідомо, що підтверджується актом про не проживання від 12 квітня 2017 року складеним головою ЖБК «Центральний-22» та мешканцями будинку.

Позивачка стверджує, що при підписанні договору дарування, вона не мала наміру передавати приналежну їй частину квартири у власність відповідачки, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання.

В порядку ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У зв`язку з тим, що при укладанні 01 квітня 2004 року договору дарування позивачка не розуміла правових наслідків вчиненого правочину та мала намір передати приналежну їй частину квартири у власність відповідачці за умови отримання від неї допомоги - харчування, сплату комунальних послуг, придбання взуття, одягу тощо, що передбачає договір довічного утримання, позивачка вважає що укладений договір повинен бути визнаний недійсним, як вчинений під впливом помилки.

На підставі викладеного, позивачка просила визнати договір дарування 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 від 01 квітня 2004 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских Світланою Борисівною, зареєстрований в реєстрі за №2101 - недійсним.

В судовому засіданні позивачка, а також її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивачки пояснив, що відповідачка пообіцяла допомагати позивачці, утримувати, доглядати, а тому вона погодилась укласти з нею договір. Позивачка вважала, що вона уклала договір довічного утримання, оскільки дочка їй роз`яснила, що саме даний договір вона уклала у нотаріуса. В зв`язку із чим, позивачка не цікавилась юридичною природою договору, оскільки дочка певний час їй надавала допомогу. Однак після того, як позивачка тривалий час перебувала у лікарні з тяжким захворюванням, відповідачка взагалі відмовилась їй допомагати, а сама виїхала у невідомому напрямку, то позивачка вирішила розірвати договір довічного утримання. В 2016р. після звернення до юриста, їй було роз`яснено, що фактично був укладений договір дарування.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі, оскільки вважала, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. Так, вона вважала, що на час укладення договору дарування відсутні докази того, що позивачка хворіла, а також, що їй була необхідна стороння допомога. Договір дарування був посвідчений нотаріально, а також нотаріусом роз`яснені наслідки укладення договору. Окрім того, представник відповідача вважає, що сплинули строки позовної давності за вищевказаними позовними вимогами.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, будь-які пояснення з приводу позовних вимог не надала, незважаючи на те, що вона безпосередньо викликались до суду через її представника.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. в судове засідання не з`явилась, згідно поданої заяви просила справу розглянути у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування від 01.04.2004р., відповідно до якого ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) подарувала, а ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2 ) прийняла в дарунок 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., у реєстрі № 2101.

В судовому засіданні позивачка, а також її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивачки пояснив, що відповідачка пообіцяла допомагати позивачці, утримувати, доглядати, а тому вона погодилась укласти з нею договір. Позивачка вважала, що вона уклала договір довічного утримання, оскільки дочка їй роз`яснила, що саме даний договір вона уклала у нотаріуса. В зв`язку із чим, позивачка не цікавилась юридичною природою договору, оскільки дочка певний час їй надавала допомогу. Однак після того, як позивачка тривалий час перебувала у лікарні з тяжким захворюванням, відповідачка взагалі відмовилась їй допомагати, а сама виїхала у невідомому напрямку, то позивачка вирішила розірвати договір довічного утримання. В 2016р. після звернення до юриста, їй було роз`яснено, що фактично був укладений договір дарування.

В судовому засіданні представник відповідача вважала, що станом на час посвідчення договору дарування позивачка мала можливість усвідомлювати значення своїх дій, а також не потребувала сторонньої допомоги.

Під час розгляду справи були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_4 під час свого допиту повідомила суд, що вона є членом правління ЖБК «Центральний-22», а тому знає позивачку та відповідачку. В своїх показах зазначила, що більше шести років не бачила відповідачку за місцем свого проживання. Під час спілкування позивачка постійно скаржилась на відповідачку, оскільки остання не допомагає їй, не надає матеріальну підтримку, не піклується про неї, не надає їй допомогу. Звернула увагу на те, що за даними ЖБК «Центральний-22», рахунки по сплаті комунальних платежів на відповідачку не відкривались, за обліками ЖБК «Центральний -22» позивачка є одноособовою власницею квартири. За весь час їх спілкування, позивачка ніколи не зазначала про наміри подарувати квартиру відповідачу.

Свідок ОСОБА_6 під час свого допиту повідомив суд, що позивачка ніколи не мала наміру дарувати частину квартири відповідачці. Відповідачка не надає належної підтримки своєї матері. Про обставини того, що позивачка здійснила відчуження квартири та дійсний зміст договору дарування позивачка дізналась лише у 2016 році, коли шукали медичні документи, паспорт, у зв`язку з необхідністю робити операцію знайшли копію договору дарування. Коли він запитав у позивачки чи дійсно вона подарувала частину квартири відповідачці, позивачка зазначила, що вона дійсна була з відповідачкою у нотаріуса, але вона так і не зрозуміла, що конкретно підписала.

Свідок ОСОБА_5 , надала фактично аналогічні свідчення, звернула увагу суду, що оскільки в квартирі проживає двоє неповнолітніх дітей, іноді була потреба в отриманні довідок за формою-1 (довідки з місця проживання дітей), в яких інформація про те, що відповідачка є співвласником квартири відсутня, всі комунальні рахунки були оформленні на ім`я позивачки. Відповідачка ніколи не сплачувала комунальні платежі за квартиру, не робила у неї ремонт у квартирі, тобто не вчиняла дій, як власник квартири.

Позивачка стверджує, що вона помилилась у правовій природі договору дарування, тобто неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Факторами, які вплинули на волевиявлення позивачки є те, що вона є особою похилого віку, її стан здоров`я був незадоволений, вона бажала отримувати сторонню допомогу від її дочки, яка її умовила це зробити.

Правові підстави ухваленого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення то такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім, випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставин, щодо яких помилялась сторона правочину (229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність квартиру, яке має значну цінність, взамін набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та доглядом довічно,

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз`яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягнення згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши в сукупності пояснення сторін та надані докази, вважає, що укладаючи договір дарування позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме, позивач уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти.

Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком позивача, потреби її в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку утримання майна, суд прийшов до переконання, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача наполягала на застосування строків позовної давності, оскільки позивачкою вони були пропущені без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, у даних правовідносинах застосовується загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засідання представник відповідача пояснив, що позивачка не цікавилась юридичною природою договору, оскільки дочка певний час їй надавала допомогу. В період з 2013р. по 2016р. позивачка тривалий час перебувала у лікарні з тяжким захворюванням, проте відповідачка взагалі відмовилась їй допомагати, а сама виїхала у невідомому напрямку. Після проведеного лікування, позивачка вирішила розірвати договір довічного утримання, який вона вважала що уклала, проте після звернення до юриста, їй було роз`яснено, що фактично був укладений договір дарування.

Свідок ОСОБА_6 під час свого допиту повідомив суд, що про дійсний зміст договору дарування позивачка дізналась лише у 2016 році. Так, коли вони шукали медичні документи, паспорт, оскільки позивачці було необхідно терміново проводити операцію, то знайшли також договір дарування. Після того, як позивачці стало краще, вони звернулись до юриста, який роз`яснив, який саме договір було укладено.

В судовому засіданні також була вивчена медична документація позивачки ОСОБА_1 , з якої вбачається, що позивачка з 2000р. постійно лікувалась в медичних установах, а тому потребувала постійної сторонньої допомоги. (а.с. 119-135,190-197)

Окрім того, в 2016р. брат позивачки ОСОБА_7 звернувся до Суворовського РВ УМВС України з приводу встановлення місця знаходження сестри ОСОБА_2 (а.с. 24)

Отже надані позивачкою докази, у сукупністю із поясненнями представника позивача, свідків, підтверджують обставини того, що фактично про порушення свої прав позивачка дізналась лише у 2016р., а отже строк позовної давності за даними вимогами не сплинув.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203,215,229,717,744 ЦК України, ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

2. Визнати недійсним договір дарування від 01.04.2004р., відповідно до якого ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) подарувала, а ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2 ) прийняла в дарунок 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., у реєстрі № 2101.

3. Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )

на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано у десятиденний строк з дати проголошення рішення.

Суддя:

Повний текст рішення складено та підписано 05.02.2020