Номер провадження: 22-ц/813/3263/20
Номер справи місцевого суду: 522/643/17
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Воронової Є.Р.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Д.Ю.,

представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Фатєєвої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 ,

встановив:

13.01.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про визнання недійсними:

договору дарування квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 43,9 кв.м, в тому числі житловою - 30,4 кв.м, від 18.04.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажнєвою Т.А. 18.04.2008р., Р№ 2 - 664;

договору дарування нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 17,8 кв.м, від 24.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 24.04.2008р., Р№ 929;

договору дарування 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , яка в цілому складається з восьми кімнат, загальною площею 232,6 кв.м, в тому числі житловою - 142,3 кв.м, від 24.04.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. від 24.04.2008 року, Р№ 932.

Позивач ОСОБА_2 також просив зобов`язати відповідача ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_4 ) виконати умови Договорів доручення шляхом переоформлення права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 17,8 кв.м., на їх з відповідачкою ОСОБА_1 доньку - ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), шляхом переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 на їх з відповідачкою ОСОБА_1 доньку - ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) та шляхом переоформлення права власності на 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 на їх з відповідачкою ОСОБА_1 доньку - ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ).

Однак, 11.09.2017 року представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Чорним О.В. була подана заява про зменшення позовних вимог та уточнена редакція позовної заяви, в якій позивач просив лише визнати вищевказані три договори дарування недійсними та вважає необхідним відмовитись від позовних вимог щодо зобов`язання переоформлення, у зв`язку з тим, що відповідачем - ОСОБА_3 було прогарантовано, що у випадку набуття нею права власності на майно: нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_1 ; 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , вона зобов`язується переоформити право власності на вищевказане майно на ОСОБА_4 , як і передбачено п. 1.5. Договорів доручення від 10.11.2004р., 01.08.2006р., 15.12.2006р. (т.1. а.с.140-141).

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що між ним та його тещею - відповідачем ОСОБА_3 були укладені Договори доручення від 10.11.2004р., 01.08.2006р., 15.12.2006р., відповідно до яких сторони взяли на себе певні зобов`язання, а саме: позивач - знайти об`єкт нерухомості та надати грошові кошти на придбання, а ОСОБА_3 - придбати майно, утримувати, обслуговувати, експлуатувати його в своїх інтересах, та при настанні певних обставин (досягненні ОСОБА_4 повноліття) переоформити придбане майно на свою онуку ОСОБА_4 .

Натомість, відповідач ОСОБА_3 здійснила відчуження придбаного нерухомого майна та уклала договори дарування, за якими власником вищевказаного майна стала відповідач ОСОБА_5 - її донька та мама ОСОБА_4 , а саме:

- 18 квітня 2008 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажнєвою Т.А., Р№ 2 - 664;

- 24 квітня 2008 року був укладений договір дарування нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , площею 17,8 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., Р№ 929;

- 24 квітня 2008 року був укладений договір дарування 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., Р№ 932.

ОСОБА_3 завірила позивача, що після настання повноліття онукою ОСОБА_4 всі домовленості, відповідно до Договорів доручення, неодмінно будуть виконані.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_4 доньці позивача та онуці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 виповнилося 18 років, але обов`язки, взяті на себе п. 1.5. Договорів доручень виконані не були, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вище вказаного рішення та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, яке призначене на 12.08.2020 року, на 16.00 год. (т.3, а.с.34-40), у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , а також третьої особи - ОСОБА_4 , на підставі наявних у справі доказів, та за участю з`явившихся учасників справи.

При цьому колегія суддів враховує, що починаючи з 31 липня 2020 року Одеський апеляційний суд працює у повному режимі, що підтверджується Розпорядженням голови Одеського апеляційного суду від 14.07.2020 року № 7, згідно якого Розпорядження № 1 від 16 березня 2020 року, з наступними змінами, втратило силу (т.3, а.с.32, 46).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання документів до матеріалів справи, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 12.08.2020 року було відмовлено, так як всі ці документи не завірені належним чином і вони не були подані у встановленому законом порядку до суду першої інстанції (т.3, а.с.45).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї та усні заперечення проти апеляційної скарги (т.1, а.с.207-212, т.2, а.с.241-243), колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що 10.11.2004 року між позивачем ОСОБА_2 та його тещею - відповідачем ОСОБА_3 було укладено ПЕРШИЙ Договір доручення (т.1, а.с.47-48).

Згідно цього Договору доручення 24.11.2004 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 17,8 кв.м., посвідчений Карімовою Л.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстром № 999, у зв`язку з чим власником вказаного майна стала ОСОБА_3 .

Крім того, 01.08.2006 року між позивачем ОСОБА_2 та його тещею - відповідачем ОСОБА_3 був укладений ДРУГИЙ Договір доручення, згідно якого останній було доручено оформити придбання квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.51-52).

У вказаному Договорі зазанчено, що грошові кошти на придбання та оформлення майна були передані у сумі 5000,00 дол. США (на дату отримання грошових коштів гривневий еквівалент зазначеної суми складав 25 250,00 грн., курс НБУ долара США до гривні 505,00 грн. за 100 дол. США).

При цьому, виключною умовою при придбанні квартири було її переоформлення на доньку сторін - ОСОБА_6 при досягненні нею повноліття.

23 серпня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , посвідчений Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстром № 1117, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 580 пр., сторінці № 108, за № 389, реєстраційний номер - 13642785, на підставі якого право власності на квартиру набула ОСОБА_3

15 грудня 2006 року, між позивачем ОСОБА_2 та тещею - відповідачем ОСОБА_3 був укладений ТРЕТІЙ Договір доручення, згідно якого була знову досягнута домовленість про придбання квартири АДРЕСА_3 за 18 000,00 дол. США, що в еквіваленті складало суму у розмірі 90 900,00 грн., курс НБУ долара США до гривні - 505,00 грн. за 100 дол. США.

Обов`язковою умовою при придбанні квартири, було її переоформлення на доньку сторін - ОСОБА_6 при досягненні нею повноліття.

На виконання вищевказаного Договору доручення від 15.12.2006 року, 29 грудня 2006 року був укладений договір дарування 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований Першою Одеською нотаріальною конторою за р № 5-4474, на підставі якого право власності на квартиру набула ОСОБА_3 .

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 були укладені ТРИ Договори доручення: від 10.11.2004 року; від 01.08.2006 року; від 15.12.2006 року.

При цьому суд виходив із того, що відповідно до цих Договорів доручення сторони взяли на себе певні зобов`язання, а саме: позивач - знайти об`єкт нерухомості та надати грошові кошти на придбання, а ОСОБА_3 - придбати майно, утримувати, обслуговувати, експлуатувати його в своїх інтересах, та при настанні певних обставин (досягненні донькою сторін - ОСОБА_4 повноліття) - переоформити придбане майно на ОСОБА_4 .

Однак, всупереч, прийнятим зобов`язанням за укладеними договорами доручення, ОСОБА_3 здійснила відчуження придбаного нерухомого майна та уклала наступні договори дарування, за якими власником майна стала ОСОБА_1 , а саме:

- 18 квітня 2008 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажнєвою Т.А., Р№ 2 - 664 (т.2, а.с.81);

- 24 квітня 2008 року був укладений договір дарування нежилих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , площею 17,8 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., Р№ 929 (т.2, а.с.77-78);

- 24 квітня 2008 року був укладений договір дарування 140/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., Р№ 932 (т.2, а.с.79-80).

Як вбачається з наданих доказів, доньці сторін - ОСОБА_4 виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з цим, суд виходив із того, що ОСОБА_3 обов`язки, взяті на себе п. 1.5. вищевказаних Договорів доручень (т.1, а.с.47-52), не виконала.

Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні даного спору послався на ст. 386 та ст.. 388 ЦК УРСР та договір доручення від 18.09.1998 року, який не є предметом даного спору.

Разом з тим, посилаючись на аналогічні положення, які містяться в ЦК України, суд, з посиланням на ст. 1000 ЦК України, вказав, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Крім того, суд вказав, що ст. 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

За змістом ст. 627 ЦК України, та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_2 просив визнати недійсними всі три вищевказані договори дарування нерухомого майна, а саме: від 18 квітня 2008 року, та два від 24 квітня 2008 року, з посиланням на ст. 203 ЦК України, і мотивуючи свої вимоги тим, що повірена ним особа - теща - відповідач ОСОБА_3 порушила умови вказаних Договорів доручень.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що у відповідності до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити дії від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Проте, як вбачається із спірних договорів дарування, власником нерухомого майна була саме ОСОБА_3 , яка подарувала це майно у квітні 2006 року відповідачці ОСОБА_1 , від свого імені а не від імені ОСОБА_2 .

Аналогічним чином ОСОБА_3 також було придбано нерухоме майно, за договорами купівлі-продажу, яке в подальшому вона подарувала своїй доньці ОСОБА_1 - відповідачу у справі.

Зазначені обставини свідчать про те, що матеріалами справи не встановлено порушень укладених договорів дарування нерухомого майна, які б давали підстави для визнання їх недійсними.

Так, відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті зазначено загальний перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, а саме: в п. 2 міститься такий спосіб, як визнання правочину недійсним; а п. 5 - примусове виконання обов`язку в натурі.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Крім того, ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Інакше це питання вирішується, якщо це передбачено спеціальною нормою ЦК.

У відповідності до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договори дарування унеможливлюють належне виконання договорів Доручення від 10.11.2004 року, від 01.08.2006 року а від 15.12.2006 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо умови про переоформлення нерухомого майна на третю особу - доньку сторін - ОСОБА_4 .

Тобто суд дійшов помилкового висновку про те, що вищевказані договори дарування укладенні з метою ухилення від виконання зобов`язань за Договорами доручення, тобто без реального настання правових наслідків, що обумовлені договорами, що в свою чергу суперечить п. 5 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що вагомою вимогою щодо чинності правочину є його спрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_3 діяла всупереч укладених Договорів доручення та не мала правових підстав відчужувати придбане нерухоме майно, в т.ч. шляхом укладення договорів дарування на ім`я своєї доньки - ОСОБА_1 .

При цьому слід зазначити, що у відповідності до статей 316-319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, оскільки відповідач і даритель нерухомого майна - ОСОБА_3 була його безумовним власником, вона мала повне право на розпорядження цим майном, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 про визнання договорів дарування, здійснених на користь своєї доньки - відповідачки ОСОБА_1 , відповідно, 18 квітня і два - 24 квітня 2008 року.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якого просила суд відповідач ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне:

Так, відповідач ОСОБА_1 посилалась на те, що позивачу ОСОБА_2 було відомо про укладення договорів дарування відразу після їх укладання, а так як ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, то позовні вимоги позивача заявлені після спливу строку позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дані доводи заявника апеляційної скарги є слушними, оскільки позивач ОСОБА_2 дійсно достовірно знав про порушення його прав і прав його неповнолітньої на той час доньки - ОСОБА_4 , передбачених вищевказаними Договорами доручення, з моменту укладення спірних договорів дарування нерухомого майна, тобто, починаючи з 18 квітня та 24 квітня 2008 року, відповідно.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, укладених 18 та два 24 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та її донькою - ОСОБА_1 за їх безпідставністю, оскільки підстав для визнання вказаних договорів дарування недійсними, матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_3 неодноразово намагалась визнати недійсними вищевказані договори дарування нерухомого майна, згідно яких в квітні 2008 року вона за трьома договорами подарувала нерухоме майно своїй доньці ОСОБА_1 , однак в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено.

Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року було скасовано започне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2013 року і в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, припинення договору, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння, було відмовлено (т.1, а.с.29-38).

Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.12.2015 року було залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2015 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів удаваними, визнання факту укладання договору довічного утримання (т.1, а.с.77-82).

Також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року був задоволений позов ОСОБА_1 та визнаний недійсним спадковий договір, згідно якого ОСОБА_3 уклала спадковий договір на нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , площею 17,8 кв.м. (т.1, а.с.117-120).

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що не лише позивач ОСОБА_2 намагається визнати недійсними договори дарування нерухомого майна, згідно яких власником цього майна стала відповідач ОСОБА_1 , а ї її мати - відповідач у справі ОСОБА_3 , однак в задоволенні її позовних вимог відмовляється через їх безпідставність.

Крім того, слід зазначити, що постановою апеляційного суду Одеської області від 17.05.2018 року, залишеною без змін Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року і в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про позбавлення її батьківських прав відносно сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було відмовлено (т.2, а.с.168-176, 178-182).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18.10.2017 року та постановою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було визнано вирову угоду, згідно якої було розподілено все сумісне майно, придбане вказаними особами в період сумісного проживання, провадження у справі було закрито (т.1, а.с.213-219).

Однаке, ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року було відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення (т.2, а.с. 219). Відомості щодо ухваленого судового рішення Верховним Судом до цього часу не надходили.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення - скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 2880 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_2 ІПН: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у сумі 2880 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.08.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра