ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2723/20 Справа № 182/7579/17 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/7579/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради (надалі - КП «Міські автомобільні дороги-1») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що 12 липня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради, що підтверджується наказом Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради «Про прийняття на роботу» № 105/К від 11 липня 2017 року.

Наказом № 263/к від 13 грудня 2017 року він був звільнений за прогул без поважних причин з 13 грудня 2017 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою зазначено доповідну начальника дільниці безпритульних тварин, акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі 12 грудня 2017 року, Акт відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року.

Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що 12 грудня 2017 року він перебував весь день на роботі і знаходився на території дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради. Акт про відсутність його на роботі 12 грудня 2017 року не складався. Коли і при яких обставинах був складений цей Акт, позивачу невідомо.

13 грудня 2017 року ним особисто, у присутності свідків, були надані усні пояснення про те, що 12 грудня 2017 року він знаходився на території дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради та він не відмовлявся надавати письмові пояснення.

13 грудня 2017 року він отримав трудову книжку, але відповідач не провів з ним повний розрахунок на день звільнення, не виплатив йому залишок заробітної плати за грудень 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України. Лише 22 грудня 2017 року він отримав на картковий рахунок залишок заробітної плати в розмірі 2 434,38 грн.

Зазначає, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 943,20 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 157,20 грн. та часу затримки розрахунку строком 6 робочих днів (з 13 грудня 2017 року по 22 грудня 2017 року).

Крім того, оскільки його було звільнено незаконно, вважає, що згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 грудня 2017 року по дату поновлення на роботі, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 157,20 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати наказ Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради № 263/к від 13 грудня 2017 року про його звільнення незаконним; поновити його на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради з дати його звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 943,20 грн.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по дату поновлення на роботі; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по дату поновлення на роботі; встановити термін, спосіб і порядок виконання судового рішення, покласти на відповідача в визначений термін часу подати до суду звіти про виконання цього рішення (встановити судовий контроль).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради № 263/к від 13 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади ловця бездоглядних тварин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради з 13 грудня 2017 року.

Стягнуто з Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 943,20 грн.

Стягнуто з Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 89 005 грн. 27 коп., без утримання податку та інших платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді ловця бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради з 13 грудня 2017 року та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 151,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 1 921 грн.

В апеляційній скарзі відповідач КП «Міські автомобільні дороги-1» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та надав невірну оцінку доказам у справі, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду фактично ґрунтується на тому, що ОСОБА_2 12.12.2017 року перебував у місті Дніпрі на діалізі та не містить висновків щодо факту присутності або ж відсутності позивача у цей день на робочому місці. При цьому, відповідач зазначає, що ОСОБА_2 не весь день перебував на діалізі та відсутність позивача на робочому місці була встановлена ще зранку на оперативній нараді, а потім навіть перебуваючи за межами дільниці, ОСОБА_2 телефонував позивачеві з метою з`ясування місця його перебування.

Також, відповідач наголошує й на тому, що акт про відсутність позивача на робочому місці було складно трьома особами, однак суд ці обставини до уваги не прийняв, обґрунтовуючи своє рішення виключно відсутністю ОСОБА_2 , не надавши оцінки свідкам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили факт відсутності позивача на роботі, та навіть не зазначивши про суть наданих ними показань.

Відповідач наголошує й на тому, що допитані судом свідки не підтвердили жодним чином факт перебування позивача на роботі та виконання ним своїх посадових обов`язків та суд першої інстанції взагалі не встановлював обставин, чи дійсно позивач був присутнім на робочому місці в день, який зараховано йому як прогул без поважної причини, і якими доказами це підтверджується, та чому не відбувся виїзд позивача до міста Марганець на службовому транспорті для виконання умов договору про відлов безпритульних тварин.

Відповідач зазначає, що позивач не заперечував проти пояснень про те, що 12.12.2017 року ОСОБА_1 мав виїхати до м.Марганця для відлову безпритульних тварин, однак через його відсутність автомобіль не виїхав та водій весь час перебував біля адміністративної будівлі КП «Міські автомобільні дороги-1».

При цьому, відповідач наголошує й на тому, що із судового рішення не зрозуміло на підставі яких міркувань суд зробив висновок, що факт відсутності позивача на роботі має підтверджуватися тільки безпосереднім перебуванням його начальника на роботі, враховуючи наявність інших засобів комунікації для встановлення таких обставин.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача КП «Міські автомобільні дороги-1» - Чермошецева А.В. та Крихту А .А., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» та був звільнений із займаної посади на підставі наказу № 263/к від 13 грудня 2017 року, за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказ КП «Міські автомобільні дороги-1» № 263/к від 13 грудня 2017 року про звільнення позивача з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» винесено на підставі Доповідної начальника дільниці безпритульних тварин ОСОБА_2 від 12 грудня 2017 року, Акту про відсутність ОСОБА_1 на роботі, складеного та підписаного начальником дільниці ОСОБА_2, інспектором з кадрів ОСОБА_3 , фахівцем з державних закупівель ОСОБА_4 , та Акту відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року.

У відповідності до інформації, наданої на запит суду Адміністрацією Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» від 10 грудня 2017 року за № 3/1077, ОСОБА_2 знаходиться на амбулаторному лікуванні у відділенні діалізу (хронічного гемодіалізу та амбулаторного діалізу) Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» з 14 листопада 2013 року по теперішній час. Отримує відповідну терапію три рази на тиждень по чотири години. За письмовим проханням ОСОБА_2 , його було переведено лікуватися у третю зміну діалізу. 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримував лікування в умовах діалізного залу, сеанс гемодіалізу було розпочато о 16 годині 12 хвилин та завершено о 20 годині 12 хвилин. Процедура здійснювалась амбулаторно (а.с. 130)

Задовольняючи заявлені позовні вимоги в частині поновленя ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції входив з того, що ОСОБА_2 12 грудня 2017 року перебував у Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І. І. Мечникова», а тому суд не може прийняти до уваги Доповідну начальника дільниці безпритульних тварин ОСОБА_2 від 12 грудня 2017 року, Акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі, складеного та підписаного начальником дільниці ОСОБА_2, інспектором з кадрів ОСОБА_3 , фахівцем з державних закупівель ОСОБА_4 у якості належних та допустимих доказів, у відповідності до положень ст.ст. 77-78 ЦПК України, як таких, що зафіксували відсутність позивача на робочому місці 12 грудня 2017 року, у зв`язку з чим звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судом необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП України чи додержані власником або уповноваженими ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Тобто, для правильного вирішення спору про звільнення суду необхідно встановити факт відсутності працівника на робочому місці, а потім надати оцінку причинам поважності його відсутності на роботі.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Отже, позивач ОСОБА_1 не має доводити перед судом факт своєї присутності на робочому місці 12 грудня 2017 року, оскільки принцип розподілу тягаря доказування у трудових справах покладає на роботодавця обов`язок доведення наявності законної підстави для звільнення працівника.

Натомість, роботодавець КП «Міські автомобільні дороги-1», звільнивши ОСОБА_1 з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, не надав суду жодних належних та допустимих доказів відсутності останнього на робочому місці 12 грудня 2017 року.

Зокрема, наказ КП «Міські автомобільні дороги-1» № 263/к від 13 грудня 2017 року про звільнення позивача з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» винесено на підставі Доповідної начальника дільниці безпритульних тварин ОСОБА_2 від 12 грудня 2017 року, Акту про відсутність ОСОБА_1 на роботі, складеного та підписаного начальником дільниці ОСОБА_2, інспектором з кадрів ОСОБА_3 , фахівцем з державних закупівель ОСОБА_4 , та Акту відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року.

При цьому, відповідно до інформації, наданої на запит суду Адміністрацією Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» від 10 грудня 2017 року за № 3/1077, 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримував лікування в умовах діалізного залу, сеанс гемодіалізу було розпочато о 16 годині 12 хвилин та завершено о 20 годині 12 хвилин. Процедура здійснювалась амбулаторно (а.с. 130).

Відсутність останнього на робочому місці підтверджено й показами свідків в суді першої інстанції та фактично не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, а тому ці обставина не потребує додаткового дослідження.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 не був на робочому місці 12 грудня 2017 року, щонайменше у період часу, починаючи з 16 годині 12 хвилин , а тому не міг підтвердити відсутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці у цей час.

За таких обставин, зважаючи на те, що підставою для звільнення позивача із займаної посади стала саме доповідна записка ОСОБА_2 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 12 грудня 2017 року протягом всього дня (а.с. 26) та Акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 12 грудня 2017 року у період часу з 08:00 годин до 17:00 годин (а.с. 27), який підписано, в тому числі, ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про сумнівність таких доказів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 12 грудня 2017 року, а інших доказів відповідачем суду не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Акт було підписано не тільки ОСОБА_2 , але й двома іншими працівниками, колегія суддів не приймає, адже, зважаючи на вищевикладене, зазначений документ є сумнівним та не може бути прийнятий судом, як належний та допустимий доказ.

Доводи апеляційної скарги про те, що 12.12.2017 року ОСОБА_1 мав виїхати до м.Марганця для відлову безпритульних тварин, однак через його відсутність автомобіль не виїхав та водій весь час перебував біля адміністративної будівлі КП «Міські автомобільні дороги-1», колегією суддів відхиляються, оскільки згідно Акту про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 12 грудня 2017 року, який став підставою для звільнення позивача за прогул, останній було складено на місці знаходження дільниці безпритульних тварин у місті Нікополі, де було зафіксовано відсутність позивача на робочому місці (а.с. 27), а невиїзд транспортного засобу до місця Марганці не зазначено як підставу для звільнення позивача, у зв`язку з чим колегія суддів не має підстав для перевірки цих обставин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджено наявність обставин, які є підставою для звільнення працівника за п.4 ч. 1 ст. 40 КзПП України, а тому наказ КП «Міські автомобільні дороги-1» № 263/к від 13 грудня 2017 року про звільнення позивача з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» в зв`язку з прогулом за п.4 ч. 1 ст. 40 КзПП України винесений з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, останній підлягає поновленню на посаді та на його користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого судом першої інстанції визначено у відповідності з вимогами статті 235 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348), та в апеляційній скарзі не спростовується.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 943,20 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови звільнення працівника, невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З огляду на те, що позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1», правові підстави для застосування статті 117 КЗпП України в даному випадку відсутні, у зв`язку з чим, колегія суддів скасовує рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з КП «Міські автомобільні дороги-1» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 943,20 грн.. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Уразі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними вимогами судовий збір сплачується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2017 року становив 1 600,00 грн., тобто за подання позовної заяви з вимогами майнового характеру судовий збір не може бути меншим 640,00 грн. та не може перевищувати 8 000,00 грн., а за подання позовної заяви з вимогами немайнового характеру судовий збір становить 640,00 грн.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 , при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 с. 5 Закону України «Про судовий збір», як позивач у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 920,00 грн. (640,00 грн. х 3), що відповідає розміру встановленому Законом України «Про судовий збір», а тому рішення суд першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради про стягнення з Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 943,20 грн. - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року в частині розміру судового збору, стягнутого з Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на користь держави, змінити, зменшивши цей розмірі з 1 921,00 гривень до 1 920 (однієї тисяч дев`ятсот двадцяти) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: