КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження: Доповідач Ратнікова В.М.
22-ц/824/6595/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/34765/18

13 квітня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргуголови правління Кредитної спілки «Істок» Дронової Тетяни Олександрівни на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г. у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,-

в с т а н о в и в:

10 вересня 2018 року Кредитна спілка «Істок» звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20.07.2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про вступ до Кредитної спілки «Істок». Заяву було розглянуто та прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 у члени кредитної спілки. При цьому, в цей же день 20.07.2016 року, відповідачем було сплачено вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, що в свою чергу надало йому членство у кредитній спілці.

11.04.2018 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої, було прийнято рішення про надання споживчого кредиту відповідачу ОСОБА_1 .

Таким чином, між кредитною спілкою та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року та надано кредит в сумі 45 000,00 грн. на строк 18 календарних місяців, зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та сплатою за користування кредитними коштами у сумі 49,31 грн. щоденно.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 11.04.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ДК2-631 ДП1, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність разом з позичальником перед кредитором.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором за період з 25 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року, у нього утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 88 726,71 грн. яка складається із: 45000,00 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту, 21649,07 грн. - заборгованість за платою, 0,18 грн. - заборгованість по відсотках, 18077,76 грн. - 100% річних згідно із ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, 4000,00 грн. - штраф.

Враховуючи викладене, просила суддостроково стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року станом на 31.03.2018 року у загальній сумі 88 726,71 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року позов Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за договором про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року, станом на 31.08.2018 року, в загальній сумі 45000,00 гривень та 1762,00 гривень судового збору.

В позові Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 05 березня 2020 року голова правління Кредитної спілки «Істок» Дронова Тетяна Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки умовами договору поруки №ДК2-631 ДП1 від 11.04.2018 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання.

Також судом першої інстанції необґрунтовано застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки плата, інфляційні втрати та спеціальна відповідальність, передбачена приписами ст.625 ЦК України не зазначаються у вказаному законі, а тому цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 20.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Кредитної спілки «Істок» із заявою про вступ до кредитної спілки.

Заяву було розглянуто та згідно протоколу засідання правління Кредитної спілки «Істок» № 141 від 20.07.2016 року - прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 у члени Кредитної спілки «Істок».

20.07.2016 року ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, про що свідчать відповідні прибуткові касові ордери № 407 та №408, таким чином він набув членства у Кредитній спілці « Істок ».

11.04.2018 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої, було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту, що підтверджується протоколом засідання кредитного комітету КС «Істок» від 11.04.2018 року .

11.04.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № ДК2-631 (далі - Кредитний договір) за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 45 000,00 грн. на строк 18 календарних місяців, тобто по 11.10.2018 року, зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та платою за користування кредитними коштами у сумі 49,31 грн. щоденно (п.п. 1.1, 2.5, 3.2 Кредитного договору).

Надання позичальнику кредитних коштів в сумі 45 000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 11.04.2018 року, який підписаний ОСОБА_1 .

25.05.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року, відповідно до умов якого плата за надання кредиту становить 197,26 грн.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 11.04.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ДК2-631 ДП1, за умовами якого, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих згідно умов кредитного договору зобов`язань, відшкодування збитків, у відповідності до ст.ст. 553-559 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, Кредитна спілка «Істок» посилалася на те, що відповідачі не виконують належним чином зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 88 726,71 грн. яка складається з: 45000,00 грн. - заборгованості за основною сумою кредиту, 21649,07 грн. - заборгованості за платою, 0,18 грн. заборгованості по відсотках, 18077,76 грн. - 100% річних згідно із ст.625 ЦК України та п.4.7.3 Кредитного договору, 4000,00 грн. - штраф.

Задовольняючи частково позов Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що порука ОСОБА_2 припинилась, так як, починаючи з 25.05.2018 року на підставі додаткового договору №1 до договору про споживчий кредит №ДК2-631 від 11.04.2018 року була збільшена плата за надання кредиту до 197,26 грн. щоденно, проте відповідні зміни до договору поруки в частині збільшення плати за кредит не вносились та поручитель не був ознайомлений з такою умовою. Також судом було встановлено, що позивач виконав зобов`язання за договором, надав відповідачу кредитні кошти, проте позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі суми позики, що становить 45 000,00 грн. При цьому ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить службу на підставі контракту до закінчення особливого періоду, тому на нього поширюються пільги, встановлені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», й відсотки, плата за кредит та штрафні санкції, які нараховані за період з 11 квітня 2018 року по 01 липня 2018 року, охоплюються існуючим в Україні особливим періодом, а тому підстави для стягнення з позичальника зазначених сум відсутні.

За правилася ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі голова правління Кредитної спілки «Істок» Дронова Тетяна Олександрівна просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині відмови в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя і в частині відмови в стягненні заборгованості за платою за кредит в розмірі 21649,07 грн., заборгованості по відсотках в сумі 0,18 грн., 18077,76 грн. - 100% річних згідно із ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору та 4000,00 грн. штрафу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з умовами договору нарахування плати з користуванням кредитом розпочинається з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів в касі кредитора або з дня відправки кредитором коштів на рахунок, вказаний позичальником у письмовій заяві, та здійснюється щомісячно виходячи з фактичної кількості днів у місяці до дня повного погашення кредиту (п. 2.6 кредитного договору).

У пункті 4.7, укладеного між сторонами кредитного договору, визначено відповідальність сторін та наслідки порушення умов цього договору, зокрема: дострокове повернення позичальником кредиту з підстав та порядку, передбаченому в п. 6.2.2 договору; сплату позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення кожного платежу, згідно Графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно ст. 625 ЦК України (п.п. 4.7.1-4.7.3 кредитного договору).

Пунктом 6.2.2 кредитного договору встановлено, що у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш, як на один календарний місяць, кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язань за договором; вимагати відшкодування збитків, завданих кредитору, внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору; вимагати від поручителів дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору.

З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком Спілки за період з 25 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року становить88 726,71грн., з яких: 45000,00 грн. заборгованість за основною сумою кредиту, 21649,07 грн. - заборгованість за платою, 0,18 грн. заборгованість по відсотках, 18077,76 грн. - 100% річних згідно із ст.625 ЦК України та п.4.7.3 Кредитного договору, 4000,00 грн. - штраф.

Також встановлено та не заперечується позивачем, що на момент укладання кредитного договору від 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , мав звання солдат та обіймав посаду водій машиніст екскаваторадо закінчення особливого періоду.
Доказів звільнення відповідача з військової служби до 31 серпня 2018 року, тобто до закінчення періоду за який позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором матеріали справи не містять. В апеляційній скарзі також відсутні посилання на вказану обставину.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц.

Суд першої інстанції врахував вказані вище вимоги закону та дійшов правильного висновку про те, що стягненню на користь позивача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 45000,00грн., оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому не підлягають стягненню з нього на користь позивача відсотки та плата за користування кредитом, а також штрафні санкції з моменту укладення кредитного договору, тобто з 11 квітня 2018 року до закінчення особливого періоду.

Доводи апеляційної скарги Кредитної спілки «Істок» про те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки плата, інфляційні втрати та спеціальна відповідальність, передбачена приписами ст.625 ЦК України не зазначаються у вказаному законі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені внаслідок неправильного тлумачення заявником норм матеріального права та не узгоджуються з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та обставинами справи.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої та другої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що за умовами п.1.2. договору поруки №ДК2-631 ДП1 від 11 квітня 2018 року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору.

Таким чином, поручитель ОСОБА_2 добровільно погодився з умовами укладеного між ним та кредитною спілкою договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, був інформований про такі положення договору.

Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо плати, відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було.

На вказане судом першої інстанції не було звернуто уваги та зроблено помилковий висновок про те, що порука ОСОБА_2 припинилась так як, починаючи з 25.05.2018 року на підставі додаткового договору №1 до договору про споживчий кредит №ДК2-631 від 11.04.2018 року, була збільшена плата за надання кредиту до 197,26 грн. щоденно, проте відповідні зміни до договору поруки в частині збільшення плати за кредит не вносились та поручитель не був ознайомлений з такою умовою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що порука ОСОБА_2 не припинена, оскільки умовами договору поруки №ДК2-631 ДП1 від 11.04.2018 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання без додаткового погодження.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга голови правління Кредитної спілки «Істок» Дронової Тетяни Олександрівни підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованості за договором про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року в сумі 45000,00 гривень та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи Кредитною спілкою «Істок» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1762 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 3153 грн. тоді як мало бути сплачено 2643 грн. Позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені частково на загальну суму 45000,00 грн., що становить 50,7 % від суми заявлених вимог. З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачами на користь позивача підлягають судові витрати у загальному розмірі 2233,34 грн.

Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору по 1116,67 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 553,554,559 ЦК України, ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу голови правління Кредитної спілки «Істок» Дронової Тетяни Олександрівни задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Кредитної спілки «Істок» () заборгованість за договором про споживчий кредит № ДК2-631 від 11.04.2018 року в сумі 45000,00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути зОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Кредитної спілки «Істок» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 1116,67 грн.

Стягнути зОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Кредитної спілки «Істок» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 1116,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: