П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/1551/20

Провадження № 22-ц/4815/1315/20

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Слободянюк Б.К.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду

першої інстанції: о 17 год. 06 хв. 09 вересня 2020 року

в м. Сарни Рівненської області

(дати складення повного тесту не зазначено)

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач 1: ОСОБА_2 ;

відповідач 2: Сарненська міська рада Сарненського району Рівненської області;

за участі:відсутні учасники справи та їх представники

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської областіпро визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області (далі Сарненська міська рада) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Мотивуючи вимоги, зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_3 , котрий залишив спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 та грошових вкладів з належними до них відсотками, індексаціями і компенсаціями в Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України" (далі АТ "Ощадбанк" або банк). Згідно з заповітом від 06 вересня 2018 року усе своє майно дідусь позивача заповів йому. Тому задля прийняття спадщини позивач звернувся до державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на день смерті заповідача за місцем, де він проживав, була зареєстрована дружина спадкодавця ОСОБА_2 . При цьому заявник стверджував, що хоча відповідач й була зареєстрована із спадкодавцем, однак фактично проживала окремо.

З наведених мотивів просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та грошові вклади з належними до них відсотками, індексаціями та компенсаціями в АТ "Ощадбанк", як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частку грошового вкладу (з відсотками, індексаціями, компенсаціями) в АТ "Ощадбанк" як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в силу свого віку є непрацездатною, має право на половину обов`язкової частки у майні після померлого чоловіка ОСОБА_3 , яку вона згідно з ч.1 ст. 1273 ЦК України прийняла, адже не подала заяву про відмову від спадщини, а фактично була зареєстрована зі спадкодавцем, що було встановлено нотаріусом та підтверджено позивачем в судовому засіданні. Крім того, суд вказав, що позивач не ставив питання про зменшення обов`язкової частки відповідача, в зв`язку з чим за ним слід визнати право власності на Ѕ спадкового майна.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав, що здійснення права на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_2 перешкоджає можливості передати спадкоємцеві за заповітом майно. Відповідач в спірній квартирі навіть не проживала, жодним чином не допомагала безпорадному спадкодавцю, адже в силу свого поважного віку була не в змозі це робити. Позивач же постійно проживав з ОСОБА_3 та протягом більш як десяти років доглядав його, надавав матеріальну, моральну та фізичну допомогу.

Суд попередньої інстанції цим обставинам жодної оцінки не дав. Однак те, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, спонукає встановленню підстав, достатніх для усунення її від права на спадкування за законом. Крім того, на переконання заявника, у разі, якщо майно спадкується особами, які вважаються такими, що прийняли спадщину, то набуття ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування є нерухоме майно, то відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Тобто спадщина у виді нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась на користь спадкоємця, не переходить до нього автоматично. Тому право позивача на набуття у власність спірної квартири, щодо якої виникли правомірні очікування, є порушеним і таке право підлягає судовому захисту лише у винятковому випадку, коли реєстрація права власності у інший спосіб є неможливою. Так, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії видно, що у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на квартиру, оскільки ОСОБА_2 , з невідомих причин заяву про відмову від прийняття спадщини не подавала, однак й реєстрацію права власності на спадкове майно не здійснила, що перешкоджає прийняти позивачу спадщину за заповітом.

З викладених підстав просив оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_2 , грошові вклади з належними до них відсотками, індексаціями та компенсаціями в АТ "Ощадбанк" як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 і встановити достатність підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом у зв`язку з тим, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано з матеріалів справи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2020 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як між онуком та дідом (а.с.6).

Згідно з заповітом, посвідченим 06 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Москалик Л.М., ОСОБА_3 все своє майно, що буде належати йому на день смерті в т.ч. належне йому житло, що знаходиться по АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_1 (а.с.10).

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6272300 від 20.01.2005 року встановлено, що ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.8).

В договорі про відкриття та обслуговування рахунку за банківським продуктом "Національна картка" №143969 від 15 травня 2012 року йдеться про те, що у ОСОБА_3 був відкритий рахунок в АТ "Ощадбанк" (а.с.12-13).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, що передбачено ч. 1 ст. 1222 ЦК України.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку (ч. 3 ст. 1241 ЦК України).

Отже, обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту.

Відповідно до визначення, наданого у ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV, непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Виносячи постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Соколовська М.В. виходила із того, що згідно з довідкою, наданою КП "Житлосервіс" № 4278 від 27 січня 2020 року, на день смерті спадкодавець проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Разом із ним були зареєстровані: онук, ОСОБА_1 , та дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому остання є спадкоємцем за законом після чоловіка на підставі ст. 1241 ЦК України, адже відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття вважаються такими, що прийняли спадщину, а заяви про відмову від прийняття спадщини від імені дружини спадкодавця ОСОБА_2 , як це передбачено ч.1 ст. 1273 ЦК України, до нотаріальної контори не надходило.

Згідно з п.п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Стаття 1258 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України.

Норми статей 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, що передбачено ч. 1 ст. 1273 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 5 ст. 1273 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Норма частини першої ст. 29 ЦК України вказує, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

При цьому апеляційний суд зазначає, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Однак заявником не доведено належними та допустимими доказами того факту, що ОСОБА_2 фактично не проживала із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, її права на обов`язкову частку спадщини не спростовано.

Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже суд попередньої інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, визнавши за позивачем право на Ѕ спадкового майна, позаяк, хоча ОСОБА_3 склав заповіт, за яким заповідав заявнику все майно, однак на момент смерті заповідача його непрацездатна дружина була спадкоємцем першої черги за законом, яка спадкує половину від частки, яка б належала їй у випадку спадкування за законом, що відповідає положенням ст. 1241 ЦК України.

З приводу посилання заявника на необхідність встановлення підстав, достатніх для усунення відповідача від спадкування.

Так, згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Проте такі вимоги, як це передбачає чинне законодавство, в суді попередньої інстанції не заявлялись, а тому апеляційним судом вони не розглядаються.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Цивільним процесуальним кодексом України випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Згідно з ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, не надано, а апеляційним судом здобуто не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Тому питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Мотивом для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук