Справа № 442/7102/19 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/144/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до «Умов та правил надання продукту кредитних карт» № б/н від 21.08.2014 року, згідно якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14 207.09 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що підлягає строку дії картки. Підпис відповідача у заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» та «Правилами користування платіжною карткою», які викладені на сайті банку (http://privatbank.ua/rules). Стверджує, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором. Зазначає, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 16 вересня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 46306,00 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 11 763,51 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 10 130,07 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 23 913,50 грн. та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 498,92 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 46 306,00 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 11763,51 грн. та 768,40 грн. понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що підставою для стягнення заборгованості є Генеральна угода №б/н від 21.08.2014 року, якою сторони погодили розмір кредиту, строк кредитування, відсотки за користування кредитом та штраф у разі прострочення заборгованості за кредитним договором, а не анкета-заява зі складовими договору («Тарифами» та «Умовами та правилами надання банківських послуг»). Підписавши Генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердила, що вона ознайомилася і згідна з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також отримала повну інформацію про умови кредитування. Зазначає, що ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість, користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона погоджувалася з «Умовами та правилами надання банківських послуг». Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не досліджувався розрахунок заборгованості, Генеральна угода, а також витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», які є належними доказами у справі, і підтверджують наявну заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк». Наголошує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитом є сплата відсотків. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

З апеляційної скарги вбачається, що заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією та штрафу, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зіст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 21 серпня 2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду № б/н, згідно з умовами якої відповідач отримала кредит у розмірі 14 207,09 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням її анкетних даних (а.с. 5), а також Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року, яка також підписана ОСОБА_1 (а.с. 6).

ОСОБА_1 в Генеральній угоді підтвердила свою згоду на те, що дана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua? складають між нею і банком кредитний договір. Ствердила, що ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згідна з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згідна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Також підтвердила, що ознайомлена та згідна з «Умовами і правилами надання банківських послуг».

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 21.08.2014 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом на 16.09.2019 року вбачається, що така становить 46 306,00 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 11 763,51 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 10 130,07 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 23 913,50 грн., штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 498,92 грн. (а.с. 3-4).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією та штрафу крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 21.08.2014 року, посилався на Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року.

П. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року, підписаною ОСОБА_1 , визначено базову ставку кредитування у розмірі 1,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості за кредитом, що становить 18% річних, та строк дії кредитного договору - 24 місяці, а саме з 21 серпня 2014 року по 31 серпня 2016 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10цс18, висловила правову позицію, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований сторонами лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 серпня 2016 року, тобто на момент завершення строку дії кредитного договору, розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом становив 3 766,01 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягає до задоволення частково у розмірі 3 766,01 грн., нарахованих до 31 серпня 2016 року, оскільки саме 31 серпня 2016 року завершився строк дії кредитного договору, погоджений сторонами у Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року у разі порушення позичальником зобов`язання щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої визначений в «Умовах та правилах надання банківських послуг» за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року у разі прострочення заборгованості за кредитом понад 32 дні, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 498,92 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» як невід`ємну частину кредитного договору.

У п. 2.1.1.12.6.1 витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, передбачено, що у випадку виникнення прострочення зобов`язань на суму від 100 грн., клієнт виплачує банку пеню, яка розраховується як базова процентна ставка за договором/30 (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» відповідач ознайомився та погодився з ним, а також те, що вказані документи станом на 21.08.2014 року містили умови, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловила правову позицію, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин наданий банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - прострочення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Позовні вимоги про стягнення пені та комісії не підлягають до задоволення, оскільки їх розмір та порядок нарахування визначається витягом з «Умов та правил надання банківських послуг», який не може бути складовою частиною кредитного договору № б/н від 21.08.2014 року, так як не узгоджений та не підписаний сторонами договору.

Генеральною угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 21 серпня 2014 року, підписаною сторонами, передбачено штраф за прострочення заборгованості за кредитом понад 32 дні у розмірі 498,92 грн.

З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що у відповідача склалася заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 766,01 грн., заборгованість за штрафом у розмірі 498,92 грн., колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 766,01 грн. та штраф у розмірі 498,92 грн. та відмовити в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею та комісією у розмірі 23 913,50 грн.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення на його користь 4264,93 грн., то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 664.67 грн. судового збору за подання позову та 265,48 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом та штрафу - скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - задовольнити частково, позовні вимоги про стягнення штрафу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 3766.01 грн. відсотків за користування кредитними коштами та 498.92 грн. штрафу за кредитним договором б/н від 21.08.2014 року, а всього 4264,93 грн.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 664,67 грн. судового збору за подання позову та 265,48 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 21.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Ванівський О.М.