Справа № 127/4706/20
Провадження № 22-ц/801/1325/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 рокуСправа № 127/4706/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу № 127/4706/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Староміського відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Староміського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року, повний текст якого складено 21 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Антонюка В.В.

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Староміського відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі № 802/2439/16-а , яка залишена без змін ухвалою ВААС від 05 квітня 2017 року, визнано протиправними дії старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г. щодо складення та надсилання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження № 53151777 від 20 грудня 2016 року. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г., що виявилася у недотриманні/невчиненні дій, передбачених п.14 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г., щодо не надсилання постанови про арешт майна № 53151777 від 20 грудня 2016 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що протиправними діями державного виконавця Тушевської Л.Г, які доведено зазначеними судовими рішеннями, йому завдано моральну шкоду, у розмірі 100000 (сто тисяч)гривень, які просить стягнути на його користь з Державного бюджету України .

Заподіяна йому моральна шкода полягає в тому, що викликає постійне відчуття психоемоційної напруги, підвищення пітливості, відчуття незахищеності, втраченої надії на справедливості, «прояви гусячої шкіри», розпачу, через відчуття власної нікчемності перед суб`єктом владних повноважень. Неправомірні дії відповідача призвели до того, що позивач був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500 грн. (п`ятсот гривень) моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт завдання моральної шкоди є доведеним, а грошова сума у розмірі 500,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Староміський відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) подав апеляційну скаргу у якій вказує, що позивачем не надано жодних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди , моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі № 802/2439/16-а, яка залишена без змін ухвалою ВААС від 05 квітня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції Вінницької області Тушевської Л.Г. про визнання протиправним дій, бездіяльності, скасування постанови задоволено повністю. Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г. щодо складення та надсилання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження № 53151777 від 20.12.2016 року. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г., що виявилася у недотриманні/невчиненні дій, передбачених п.14 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Староміського ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тушевської Л.Г., щодо не надсилання постанови про арешт майна № 53151777 від 20.12.2016 року (а.с.12-21).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем зазначено, що моральна шкода йому була спричинена внаслідок неправомірних дій державного виконавця Тушевської Л.Г .

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що діями посадової особи Староміського відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) позивачу завдану моральну шкоду та правильно визначив її розмір в сумі 500 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням саме невиправданого порушення строку розгляду звернення ОСОБА_1 .

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди та її розмір.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Староміського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І. В. Міхасішин

Судді: Ю. Б. Войтко

І. М. Стадник