П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/19373/19

Провадження № 22-ц/4815/1307/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Панас О.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) за неявки

учасників справи: о 09 год. 05 хв.

29.09.2020 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст судового рішення складено: 02.10.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

позивача адвокати Валько Ігор Вікторович і Пейко Андрій Борисович;

відповідача адвокат Добродій Оксана Михайлівна;

за участі: відповідача, третьої особи та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Добродій Оксани Михайлівни та представника ОСОБА_1 адвоката Валька Ігоря Вікторовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 ; про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 ; про усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що вона та ОСОБА_3 є співвласниками зазначеної квартири з розрахунку по 1/2 частці за кожним. Щодо відповідача, то він є її колишнім чоловіком, з яким 02 листопада 2005 року розірвали шлюбні відносини. ОСОБА_2 залишився зареєстрованим у квартирі, однак у ній не проживає, а витрат на її утримання і комунальні послуги не несе; він не є членом її сім`ї, вони не ведуть спільного господарства і не пов`язані спільним побутом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні належної на праві приватної власності позивачу 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , визнавши відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування цією часткою, в квартирі АДРЕСА_1 .

На судове рішення представниками сторін подано апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 через свого представника адвоката Добродій О.М. покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності встановлених судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що свідоцтво серії НОМЕР_1 про розірвання шлюбу між сторонами видано 11 липня 2015 року, тоді як в оскаржуваному рішенні вказується інша дата припинення шлюбних відносин 2005 рік.

Вважає, що судом не було дано оцінки твердженням позивача про те, що реєстрація відповідача у квартирі АДРЕСА_1 обмежує її права у користуванні, адже ОСОБА_2 може вселитися в жиле приміщення і вона не зможе відчужити квартиру на користь третіх осіб. Тобто права ОСОБА_1 на час розгляду справи не порушуються і її доводи про це є припущенням.

Заявник звертає увагу на те, що статті 71, 72, 156, 64 ЖК УРСР вказують про наявність поважних причин, які унеможливлюють визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а також про право осіб користуватися жилим приміщенням навіть після набуття ними статусу колишніх членів сім`ї власника. Тому представник ОСОБА_2 вважає, що з урахуванням вказаних положень закону та постанов Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц та від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц позивач не довела факту відсутності відповідача у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин.

Суд залишив без уваги те, що норми ст.ст. 355, 368, 369 ЦК України вимагають згоди усіх співвласників житла у визнанні особи такою, що втратила право користування ним. Однак така згода ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутня.

Посилався на те, що він не мешкає у квартирі через неприязні відносини між сторонами, що виникли через поведінку позивача. Заявник зазначав про те, що час від часу виїжджає на заробітки за кордон, а коли повертається, то проживає у належному йому на праві власності гаражі, який переобладнаний під житлові кімнати і знаходиться на одній земельній ділянці із спірним житлом, а саме по АДРЕСА_2 . Тобто іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , не має, про що стверджував змістом інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідка №215618689 від 09.07.2020.

Вважаючи, що спірна квартира є його житлом, покликався на ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ст. 8 Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (пункт 36), від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (пункт 50) і від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (пункт 44).

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нову постанову про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Позивач у поданій через свого представника адвоката Валька І.В. апеляційній скарзі вказував про необхідність змінити оскаржуване рішення в абз. другому резолютивної частини, виклавши його таким чином:

"Усунути перешкоди у користуванні належної на праві приватної власності ОСОБА_1 46/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768, 40 гривень понесеного судового збору.

Обґрунтовуючи її, заявник посилався на те, що позивач вимагала визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування усією квартирою АДРЕСА_1 , тоді як суд задовольнив ці вимоги лише на 1/2 частину житла. В той же час, третя особа, як співвласник квартири, у судовому засіданні погодилася із позовом. Вважає, що чинне законодавство, а саме ст.ст. 3, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п. 26 Правил реєстрації місця проживання особи і Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, не передбачає можливості реєстрації чи зняття з реєстрації особи з частини житлового приміщення. Відтак вирішити спірні відносини в іншій частині через пред`явлення іншого позову від другого співвласника не є можливим.

Мотивуючи свої аргументи, зазначалося про постанову Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №639/6295/16-ц та постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, де висловлені правові позиції у подібних правовідносинах.

У поданому відзиві представник відповідача, вважаючи апеляційну скаргу представника позивача такою, що не ґрунтується на обставинах справи і вимогах закону, просила її відхилити, задовольнивши апеляційну скаргу, подану ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача та відхилення апеляційної скарги представника відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог ОСОБА_1 , оскільки з листопада 2005 року ОСОБА_2 припинив бути членом сім`ї позивача, без поважних причин не проживає у спірній квартирі, яку самостійно залишив, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування відповідачем житлом не встановлено, тоді як позивач разом із третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є співвласниками цієї квартири, що передбачає її право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися об`єктом своєї власності на власний розсуд.

З урахуванням необхідності судового захисту порушених прав ОСОБА_1 на житло місцевим судом позов задоволено, усунено перешкоди у користуванні належної на праві приватної власності позивачу 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , визнавши відповідача таким, що втратив право користування цієї часткою в квартирі.

Проте з висновками про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою лише у 46/100 часток, що належать позивачу, погодитися не можна.

Зі свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам, виданого на підставі розпорядження міського голови №1908-р від 21.09.1999, вбачається, що право власності на цілу квартиру АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_1 в порядку приватизації державного житлового фонду 24 вересня 1999 року.

В подальшому, 10 листопада 2006 року, право на 54/100 часток цієї квартири набуто ОСОБА_3 в порядку спадкування, що підтверджується відповідними свідоцтвом НОМЕР_2 р №2-2425 від того ж числа та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Право ж власності на 46/100 часток у квартирі АДРЕСА_1 продовжує обліковуватися за позивачем, що учасниками справи також не заперечується і видно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, довідка №182802831; сформовано: 28.09.2019.

Тому судом правильно встановлено, що спірне житлове приміщення є об`єктом права спільної часткової власності двох осіб ОСОБА_1 , якій належить 46/100 часток, та ОСОБА_3 , яка має у власності 54/100 часток квартири.

Щодо шлюбу між сторонами, то його припинено шляхом розірвання на підставі рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2005 року, яке набрало законної сили. Цим же судовим рішенням поділено майно: у власність ОСОБА_2 передано автомобіль "Фолькваген", 1993 року випуску, і гараж по АДРЕСА_2 , а у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За довідкою про склад сім`ї (адресної картки), виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Рівне від 07.08.2018 №47789, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, довідка №215618689; сформовано: 09.07.2020; вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності нежитлове приміщення, літ. "Б", гараж, який не є об`єктом житлової нерухомості, що розташований по АДРЕСА_2 . Площа гаража становить 80, 2 м2.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з того приводу, що у квартирі АДРЕСА_1 , частки у якій належить позивачу і третій особі, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , який тривалий час близько дванадцяти років не проживає у житловому приміщенні, жодних витрат на утримання та сплату комунальних послуг не несе.

При цьому відповідач є колишнім членом сім`ї ОСОБА_1 , вони не ведуть спільного господарства і не пов`язані спільним побутом, а тому позивач вважає, що відповідач втратив право користування житлом відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України.

З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, видно, що у даному випадку спір виник між власником житлового приміщення, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем житла з приводу користування ним після припинення шлюбу з власником будинку.

Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК УРСР.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Отже, і їх права, у т.ч. і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача, колегія суддів бере до уваги те, що відповідач добровільно залишив квартиру АДРЕСА_1 близько дванадцяти років тому після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 у 2005 році. Тобто позивачем будь-яких спонукань для припинення проживання ОСОБА_2 і перешкод у користуванні йому житлом не створювалося, що відповідач сам підтвердив у засіданні апеляційного суду.

Протягом зазначеного часу ОСОБА_2 жодних спроб вселитися у спірне житло не виявляв, домовитися із позивачем про користування квартирою на попередніх умовах не намагався, будь-яких побутово-господарських чи інших спільних прав і обов`язків у сторін не виникало та не існує, а навпаки відповідач переобладнав належний йому на праві власності автомобільний гараж площею 80, 2 м2 у побутове приміщення, де почав фактично мешкати.

Більше того, в засіданні апеляційного суду він пояснив, що реєстрація місця проживання сама по собі не є для нього необхідною, однак він бажав би зберегти її. При цьому на дійсні причини збереження реєстрації не міг вказати.

Отже, висновки суду попередньої інстанції про усунення перешкод у користуванні квартирою, що полягає у наявності реєстрації місця проживання відповідача, через визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, є правильними.

Разом з тим, не можна погодитися із вказівкою суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , лише у частині 46/100 цього приміщення, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_3 , яка має у власності решту 54/100 часток цієї квартири, зазначала про обґрунтованість позову і про свою згоду з негаторним позовом іншого співвласника.

Окрім того, норми ст.ст. 3, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п. 26 Правил реєстрації місця проживання особи і Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, не свідчать про можливість реєстрації чи зняття з реєстрації особи з частини житлового приміщення. Тобто визнання особи такою, що втратила право користування житлом, стосується усієї спірної квартири, а не тільки частки співвласника ОСОБА_1 .

Така ж сама правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №639/6295/16-ц.

Щодо доводів апеляційної скарги представника відповідача, то вони на увагу не заслуговують.

Так, самі по собі покликання заявника на 71, 72 ЖК УРСР не регулюють і не можуть регулювати спірні правовідносини, адже ці норми закону стосуються прав та обов`язків, що виникають з користування державним житловим фондом, а не приватним.

Спростовуються правильністю висновків суду і твердження заявника про відсутність згоди другого співвласника житла ОСОБА_3 на усунення перешкод через визнання відповідача таким, що втратив право користування, оскільки в судовому засіданні вона підтримала заявлені позивачем вимоги.

Решта аргументів представника ОСОБА_2 , а саме про незастосування судом ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, ст. 8 Конвенції, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (пункт 36), від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (пункт 50) і від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (пункт 44) є необґрунтованими і з огляду на це задоволеними не можуть бути.

Справедливість, добросовісність та розумність в силу правил пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для прийняття нової постанови про задоволення позову повністю відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Добродій Оксани Михайлівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Валька Ігоря Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року скасувати.

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні належної на праві приватної власності ОСОБА_1 46/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768, 40 гривень судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.12.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків