провадження № 22-ц/824/4711/2020 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідачів 12 504 317 грн. в рахунок відшкодування спричинених йому у 2016 році збитків, завданих недобросовісним застосуванням відповідачами процесуальних прав та заходів забезпечення позову у вигляді арешту на 12/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 та арешту на 40/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2013 року відповідачі звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, визнання права сервітуту, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди та просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 390 633 грн. 36 коп.; з ОСОБА_5 на користь кожного з позивачів моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.; та на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 66 686 грн. 19 лютого 2014 року на підставі ухвали суду на майно позивача та його батька ОСОБА_5 , а саме на 12/100 та 40/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 було накладено арешт за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . У вересні 2015 року у зв`язку з відмовою позивачів від позову в частині вимог до ОСОБА_5 закрито провадження. Вжиті заходи забезпечення позову відносно ОСОБА_5 до цього часу діють, а відповідачі не скасували свій арешт на майно. Такими діями відповідачів було порушено право позивача як спадкоємця померлого ОСОБА_5 на оформлення та розпорядження спадщиною, оскільки незаконно діючий арешт унеможливив ОСОБА_1 відповідно до ст. 1261 ЦК України здійснити нотаріальне оформлення спадщини на майно померлого батька та продати успадковане майно для отримання доходу.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та зупинити провадження у справі до вирішення цивільної справи № 753/21685/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд в порушення вимог закону не з`ясував чи були порушені права позивача, чи є правомірним застосування відповідачами до теперішнього часу арешту до успадкованих позивачем частин будинку, чи встановлена рішенням суду першої інстанції у справі № 753/21685/17 недоведеність порушення прав ОСОБА_2 з боку позивача. Суд неправомірно відхилив прохання позивача про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 753/21685/17 та порушив принципи змагальності та рівності сторін. Посилання суду на чинність заходу забезпечення неіснуючих позовних вимог до ОСОБА_5 як на підставу для подальшого збереження арешту на майно померлого ОСОБА_5 та як на підставу для відмови у задоволенні позову спадкоємцю ОСОБА_5 (позивачу у справі) про відшкодування збитків, спричинених забезпеченням неіснуючих позовних вимог, не має під собою належного правового обґрунтування. Після відмови від позову відповідачі не мали права використовувати безпідставний захід забезпечення неіснуючого позову (арешт), оскільки він порушував права позивача, суперечив вимогам статті 13 ЦК України і статті 27 ЦПК України. Відповідачі, які запроваджували і використовували безпідставний арешт, мають (кореспондуючий правам позивача) обов`язок відшкодувати позивачу спричинені їхнім арештом збитки. Позивач не заперечує право відповідачів на судовий захист чи їх право на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права, а він не погоджується лише із недобросовісним використанням цього права. Підставою позовних вимог позивача є порушення з боку відповідачів його права як спадкоємця ОСОБА_5 на оформлення та розпорядження спадщиною батька та порушення відповідачами права позивача на отримання доходу від продажу свого майна, яке знаходилось, і до тепер знаходиться під арештом, який застосований судом за спільною заявою відповідачів. Підставою для відшкодування збитків є не конституційне право відповідачів на захист їхнього права, а є недобросовісне використання ними своїх прав, що полягає у вчиненні ними наступних неправомірних дій: подання відповідачами до позивача безпідставного позову і застосування безпідставного заходу забезпечення позову, порушення відповідачами вимог чинного законодавства і прав позивача під час розгляду справи в суді, продовження застосування до майна померлого ОСОБА_5 безпідставного арешту після повної відмови від позовних вимог до ОСОБА_5 , що унеможливило нотаріальне оформлення позивачем спадщини та здійснення продажу власного та успадкованого майна для отримання доходу, спричинення позивачу збитків від застосування заходів забезпечення позову, вжитих за заявою відповідачів. При здійсненні цивільних прав відповідачі зобов`язані також утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб, що передбачає ст. 13 ЦК України. Мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить мотивів суду, що стосуються: наявності причини (мотиву) відхилення судом доказів позивача у справі; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову; відповіді на питання «чи були і ким порушені права, за захистом яких мало місце звернення до суду»; норм права, на які посилався позивач, «які суд не застосував, та мотиви їх незастосування».

У відзиві на апеляційну скаргу, який поданий у встановлений апеляційним судом строк, відповідач ОСОБА_2 вказує на те, що позивач зобов`язаний був надати суду докази того, якими саме неправомірними діями особисто ОСОБА_2 завдав йому збитків на загальну суму 12 504 317 грн. Суд першої інстанції відмовив у позові з недоведеності позовних вимог, у зв`язку з чим відхилив заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Підтримуючи клопотання про застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 діяв у відповідності до правого висновку суду касаційної інстанції, який застосовувався у справах аналогічної категорії на той момент, що унеможливлює притягнення відповідача до відповідальності за таке діяння. Підстави для зупинення провадження у справі відсутні. ОСОБА_1 не довів, що відповідач своїми діями завдав йому збитків, не довів, неправомірність дій останнього, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями та збитками.

У відзиві на апеляційну скаргу, який поданий у встановлений апеляційним судом строк, відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що наразі справа № 753/21685/17 розглядається Дарницьким районним судом міста Києва. Заходи забезпечення позову застосовуються судом до набрання судовим рішенням законної сили. Обтяжувачем нерухомого майна є Дарницький районний суд міста Києва, а особою, в інтересах якої здійснено обтяження, є відповідач ОСОБА_2 . На момент укладення попередніх договорів ОСОБА_1 знав про наявність арешту майна і як наслідок неможливість його продажу. Укладення цих договорів було здійснено позивачем добровільно та розуміючи значення своїх дій. Укладення попереднього договору не означає та не призводить до беззастережного укладення основного договору, а тому не можна стверджувати, що позивач реально б одержав дохід. Отримання суми авансу від ОСОБА_7 за договором від 08 серпня 2016 року не підтверджено, що може вказувати на його формальний характер. Позивачем не доведена неправомірність дій ОСОБА_3 , якими йому могла б бути заподіяна шкода, а також наявність вини, відсутні будь-які рішення, які б це підтверджували.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року, у справі № 753/17184/13, заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_5 на праві власності, зокрема, 40/100 частини будинку АДРЕСА_1 , а також накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, зокрема, 12/100 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с.16, 62-63, Т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсон складено актовий запис № 383 (а.с.18, Т.1).

03 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (а.с.29, Т.1).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року провадження у справі № 753/17184/13 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, визнання права сервітуту, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито у зв`язку з відмовою позивачів від позову.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі № 753/17184/13 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_8 про відшкодування витрат на усунення недоліків товару, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, визнання права сервітуту відмовлено (а.с.25-28, Т.1).

25 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено попередній договір, відповідно до якого сторони домовились про те, що ОСОБА_1 до 20 серпня 2016 року повинен зібрати необхідний пакет документів на об`єкт нерухомого майна - 12/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 (а.с.30, Т.1).

Згідно із платіжним дорученням № 2276-63 від 25 липня 2016 року ОСОБА_7 перерахувала кошти згідно договору купівлі-продажу 12/100 від 15 липня 2016 року (а.с.33, Т.1).

08 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 40/100 частин садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32, Т.1).

У судовому засіданні ОСОБА_1 надав платіжне доручення № 1 від 08 серпня 2016 року про перерахування коштів ОСОБА_7 згідно попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 2016 року в розмірі 750 000 грн.

19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір про внесення змін і доповнень до попереднього договору, зокрема, внесено зміни щодо дати надання ОСОБА_1 необхідних документів для вчинення правочину в строк до 26 серпня 2016 року (а.с.31, Т.1).

20 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва та просив зняти арешт по цивільній справі № 753/17184/13 (а.с.79, Т.1).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року повернуто ОСОБА_1 заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року, оскільки відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 301 Глави 1 Розділу V ЦПК України до повноважень апеляційного суду не входить скасування заходів забезпечення позову, вжитих під час розгляду справи судом першої інстанції. Питання щодо скасування заходів забезпечення позову апеляційний суд вправі вирішувати в порядку перегляду (а.с.90, Т.1).

Листом за вих. №33/02-21 від 30 серпня 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Антоновою Н.В. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у посвідченні договору купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 , оскільки при перевірці наявності заборон відчуження та арештів було виявлено запис про накладення арешту на частину будинку (а.с.91, Т.1).

08 жовтня 2016 року згідно з розпискою ОСОБА_7 отримано від ОСОБА_1 500 000 грн. (а.с.37, Т.1).

08 жовтня 2016 року згідно з розпискою ОСОБА_7 отримано від ОСОБА_1 750 000 грн. (а.с.38).

21 грудня 2017 року за вих. № 586/02-31 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестеровою О.І. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_5 , оскільки на спадкове майно накладено арешт на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року (а.с.92, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для застосування ст. 22, 1166 ЦК України немає, оскільки сторони відповідно до ст. 12 ЦК України вільні у здійсненні цивільних прав, вини відповідачів у не скасуванні заходів забезпечення позову немає, процесуальні правовідносини, пов`язані з розглядом справи №753/17184/13 між сторонами не було припинено на момент звернення позивача до суду з даним позовом і спір розглядається з початку у зв`язку із скасуванням рішень.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 155 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпечення позову. Аналогічні за змістом положення містить чинна ст. 159 ЦПК України.

Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що право позивача на відшкодування збитків не є безумовними і залежить від результатів розгляду справи в межах якої вижиті відповідні заходи забезпечення позову.

Отже, у разі доведеності факту спричинення особі збитків забезпеченням позову, вона має право на їх відшкодування у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду. Жодна з зазначених обставин не настала як на момент подачі позову, так і на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді відшкодування збитків є склад цивільного правопорушення, який складається з: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкоди, завданої такою поведінкою; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду, у вигляді умислу або необережності. Відсутність одного із елементів складу цивільного правопорушення є підставою для звільнення особи від відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Отже, відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року (справа № 216/5361/16-ц).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, ОСОБА_1 вказує на те, що діями відповідачів було порушено його право як спадкоємця померлого ОСОБА_5 на оформлення та розпорядження спадщиною, оскільки незаконно діючий арешт унеможливив позивачеві відповідно до ст. 1261 ЦК України здійснити нотаріальне оформлення спадщини на майно померлого батька та продати успадковане майно для отримання доходу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року у справі № 753/17184/13/ц, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року, за заявою відповідачів у даній справі накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_5 на праві власності, зокрема, 40/100 частини будинку АДРЕСА_1 , а також накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, зокрема, 12/100 частини будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 відмовлено. Заходи забезпечення позову, застосовані судом, не скасовувалися. Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тобто, на даний час справа, у якій забезпечено позов, з чим позивач пов`язує завдані на його думку збитки, розглядається судом.

У той же час, позивач звертався до суду та просив скасувати заходи забезпечення позову по зазначеній цивільній справі. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року повернуто ОСОБА_1 заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року.

Позивач, будучи обізнаним про наявність вжитих заходів забезпечення позову, вчиняв дії щодо відчуження майна, на частину якого право власності за позивачем не оформлено і щодо якого існує спір.

Відповідачі, будучи позивачами в іншій справі, скористалися своїм процесуальним правом та подали до суду заяву про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, вжиті у справі, діють до набрання судовим рішенням законної сили. Однак, остаточне рішення у справі, в якій забезпечено позов, з чим позивач пов`язує завдані на його думку збитки, не ухвалено судом.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу лише за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. Однак, позивач не надав доказів на підтвердження наявності протиправної поведінки відповідачів та причинного зв`язку між такою поведінкою і, на думку позивача, завданими йому збитками.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані позивачем у разі відсутності обтяження нерухомого майна. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при укладенні договору купівлі-продажу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач вказує на те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить мотивів суду, що стосуються наявності причини (мотиву) відхилення судом доказів позивача у справі; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову; відповіді на питання «чи були і ким порушені права, за захистом яких мало місце звернення до суду»; норм права, на які посилався позивач, «які суд не застосував, та мотиви їх незастосування».

Однак, рішення суду містить висновок про те, що підстави для застосування ст. 22, 1166 ЦК України відсутні, так як сторони вільні у здійсненні цивільних прав, і вини відповідачів у не скасуванні заходів забезпечення позову немає. Процесуальні правовідносини між сторонами, пов`язані з розглядом справи №753/17184/13, не припинені на момент звернення позивача до суду з даним позовом і спір розглядається з початку у зв`язку із скасуванням рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що суд першої інстанції неправомірно відхилив прохання позивача про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 753/21685/17, та у зв`язку з цим, відповідач просив апеляційний суд зупинити провадження у справі до вирішення вказаної цивільної справи.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Разом з тим, суд повинен враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Будь-які перешкоди для розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 а про відшкодування збитків відсутні, оскільки надані сторонами у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.