ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/540/20 Номер провадження 22-ц/814/1843/20Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулось до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 05.05.2018 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, відповідач відмовляється виконувати умови укладеного кредитного договору б/н від 05.05.2018 року, внаслідок чого утворилась значна заборгованість, яка станом на 19.01.2020 року, складає 17439,29 грн., з яких: 11559,19 грн. заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 11559,19 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 1622,20 заборгованість за простроченими відсотками, 2951,27 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. нарахованої комісії, а також згідно п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 806,63 грн. штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного прохали стягнути зі ОСОБА_1 вказану заборгованість за кредитним договором та вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 травня 2018 року в розмірі 11559,19 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 1393,26 грн.

В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

З рішенням місцевого суду не погодився позивач, представник якого, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмовлення у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також штрафом та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги Банку в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що, на підтвердження позовних вимог позивачем до апеляційної скарги додано наступні докази: довідка про відкриття рахунку, виписка по рахунку та паспорт споживчого кредитування, які в суд першої інстанції не подавались, оскільки про підстави відмови в частині позовних вимог та необхідність надання додаткових доказів для підтвердження таких вимог стало відомо позивачу лише після отримання копії оскаржуваного рішення. При цьому, вказують, що місцевим судом не було запропоновано позивачу надати додаткові докази, а тому прохали апеляційний суд взяти їх до уваги.

Вказують, що після час отримання кредитної карти та встановлення кредитного ліміту і надання можливості користування кредитними коштами, відповідача було належним чином ознайомлено з умовами кредитування, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 на паспорті споживчого кредиту від 05.05.2018 року, з якого чітко вбачаються всі умови кредитування.

Зауважують, що розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань матеріали справи не містять, активізація кредитної карти, дії з користування кредитом та погашення заборгованості свідчать про визнання боргу та згоду з умовами кредитування, а тому наявна заборгованість підлягає стягненню зі ОСОБА_1 на користь Банку в повному обсязі.

Зазначають, що, оскільки договір, що розглядається, є договором з щомісячною сплатою кредитного платежу, і відповідач належним чином його не виконував, тобто не сплачував щомісячний платіж в повному обсязі, то є закономірною наявність заборгованості по простроченому кредиту.

Окрім того, вказують, що, встановивши, що Банк надав ОСОБА_1 кредит, а останній його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, при тому що їх розмір на рівні 42% річних (за межами пільгового періоду) та на рівні 84% річних (застосовується у зв`язку з невиконанням зобов`язань) передбачений в паспорті споживчого кредиту.

Також, зауважують, що боржником було порушено взяті на себе зобов`язання, а тому сплата ним неустойки є обґрунтованою.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до укладеної заяви №б/н від 05.05.2018 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.12).

Згідно з наданими банком розрахунками, станом на 19.01.2020 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить - 17439,29 грн., з яких: 11559,19 грн. заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 11559,19 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 1622,20 заборгованість за простроченими відсотками, 2951,27 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. нарахованої комісії, а також згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 806,63 грн. штраф (процентна складова) (а.с.9-11).

Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення простроченого тіла кредиту суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за простроченим кредитом у визначеному розмірі.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банком банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи не містять підпису позичальника, за таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відповідних сум.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У цій справі, відповідно до згаданого принципу змагальності, обов`язку доведеності обставин, на які особа посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, банк, крім іншого, має довести факт надання споживачу грошових коштів за кредитним договором у відповідному розмірі допустимими та належними доказами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 526, 530, 1046, 1054 Цивільного кодексу України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни)..

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості, станом на 19.01.2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за тілом (простроченим) кредиту становила 11559,19 грн., яка була правомірно стягнута судом першої інстанції з боржника на користь позичальника.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, штрафів та пені взагалі, визначення розміру процентної ставки, пені та штрафів та рівні визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05.05.2018 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (28.02.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відтак, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми процентів та штрафів відсутні, оскільки така відповідальність позичальника при укладенні договору не була обумовлена його умовами та за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, де визначено про можливість банку стягувати відповідні суми.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми процентів та штрафів.

Твердження в апеляційній скарзі позивача стосовно того, що на підтвердження позовних вимог позивачем до апеляційної скарги додано наступні докази: довідка про відкриття рахунку, виписка по рахунку та паспорт споживчого кредитування, які в суд першої інстанції не подавались, оскільки про підстави відмови в частині позовних вимог та необхідність надання додаткових доказів для підтвердження таких вимог стали відомі позивачу лише після отримання копії оскаржуваного рішення та місцевим судом не було запропоновано позивачу надати додаткові докази, колегія суддів до уваги не приймає з урахуванням наступного.

Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись даною скаргою, додає до неї довідку про відкриття рахунку, виписку по рахунку за період з 01.01.1999 року по 22.06.2020 року та паспорт споживчого кредитування від 05.05.2018 року підписаний, ОСОБА_1 (а.с.72-77).

При цьому банк взагалі не наводить жодних обґрунтованих підстав та поважних причин, які б унеможливлювати пред`явити зазначені докази в суді першої інстанції.

Згідно частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви банку, яка зареєстрована місцевим судом 28.02.2020 року, не додано ні довідку про відкриття рахунку, ні виписку по рахунку за період з 01.01.1999 року по 22.06.2020 року, ні паспорт споживчого кредитування від 05.05.2018 року, а на наявному у справі витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.13), не міститься підпису позичальника.

Окрім того, у поданій позовній заяві Банком було зазначено про можливість розгляду справи без участі представника позивача.

За ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 09-00 год. 01.04.2020 року (а.с.40-41), яке неодноразово відкладалось, сторони в судове засідання не з`являлись, внаслідок чого судом було постановлено заочне рішення.

Отже, достовірно встановлено, що додані до апеляційної скарги нові докази, а саме: довідка про відкриття рахунку, виписка по рахунку та паспорт споживчого кредитування, не надавались позивачем суду першої інстанції, а тому не могли бути ним оцінені. Поважних причин, які унеможливили подачу вказаних документів до суду першої інстанції, Банком в апеляційній скарзі не наведено, при цьому, нормами цивільного процесуального законодавства України установлено обов`язок саме позивача обґрунтовувати свої вимоги на власний розсуд. При цьому, суд не зобов`язаний повідомляти сторонам підстави для можливої відмови в позові.

Згідно із ч.ч.3,6 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи з наведеного, посилання в апеляційній скарзі на вказані докази, а саме: довідка про відкриття рахунку, виписка по рахунку та паспорт споживчого кредитування

не може бути прийняте, оскільки банком не обгрунтована неможливість їх подання до суду першої інстанції за відсутності будь-яких перешкод для цього.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами, при цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці, надані Банком до позову, Умови та Правила були чинними під час укладення договору 05.05.2018 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що сторонами при укладенні Кредитного договору було досягнуто усіх істотних умов договору, а активізація позичальником карти та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, як зазначено вище, доказів того, що позичальник був ознайомлений з відповідними Умовами та Правилами в редакції, що міститься в матеріалах справи позивачем не надано.

Окрім того, доказів щодо погодження сторонами права Банку на стягнення процентів та штрафів за укладеним кредитним договором, матеріали справи також не містять.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк",- залишити без задоволення.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ О.Ю. Кузнєцова

О.В. Прядкіна