Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4659/20
Номер провадження2/711/1849/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкас в складі:

головуючого - судді: Казидуб О.Г.

за участю секретаря: Зайцевої О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про скасування постанови про накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) звернувся до суду з позовом до Черкаської обласної прокуратури (м. Черкаси, бул. Шевченка, 286) про скасування постанови про накладення арешту на майно. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником 1/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У 2011 році Прокуратурою Черкаської області відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу № за ч. 2 ст. 368 КК України, а саме, одержання службовою особою в будь-якому вигляді за виконання в інтересах того, хто дає хабара, будь-якої дії з використанням свого службового становища, у значному розмірі. Досудове розслідування даної кримінальної справи здійснювалось згідно чинного на той час КПК України 1960 року.

Слідчий прокуратури Черкаської області Хомік М. В.. на виконання вимог ст.. ст.. 125,126 КПК 1960 року, в межах розслідування порушеної кримінальної справи № виніс постанову б/н від 19.08.2011 року про накладення арешту на майно, в тому числі на належну їй 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2013 року у справі № 1-526/12 ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ст.. 368 ч. 2 КК України та призначено покарання за ст.. 368 ч. 2 КК України у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.

Як вбачається з обвинувального вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2013 року суд першої інстанції вирішуючи справу по суті зазначив, що міра покарання відносно підсудної повинна бути призначена у вигляді штрафу з позбавленням права обіймати посади , пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій.

В зв`язку з чим у даному вироку суд вирішив питання про судові витрати, речові докази, а також зазначив, що цивільний позов по справі не заявлявся. Разом з тим, суд першої інстанції призначаючи покарання, що не передбачає конфіскацію майна та вказуючи на відсутність цивільного позову мав вирішити питання про скасування запобіжного заходу - арешту на майна, що був обраний слідчим на стадії досудового розслідування , саме з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, оскільки підстав для подальшого збереження арешту не було, в зв`язку з чим рішення про накладення арешту на майно мало б бути скасовано судом при винесенні обвинувального вироку по справі , чого фактично судом першої інстанції зроблено не було.

Так як арешт на її майно накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положенням цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляд у на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Способів виправлення помилки, допущеної судом у зв`язку з неприйняттям під час винесення остаточного рішення по суті справи рішення про скасування арешту майна, після винесення обвинувального вироку по справі КПК України 1960 року не встановлював.

Зазначає, що із врахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу , що минув після винесення вироку по справі, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у її право власності шляхом звернення до слідчого, прокурора або суду на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Також, зазначає, що згідно зі ст.. 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у розглянутій кримінальній справі, по якій винесено обвинувальний вирок, до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Просить суд скасувати постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_1 за № б/н від 19.08.2011 року, винесену слідчим прокуратури Черкаської області Хоміком М. В. по кримінальній справі № .

13 липня 2020 року ухвалою суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Представник позивача за дорученням Руднічук Д. В. надав заяву про слухання справи без його участі та участі позивача. Також зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити.

Прокурор Черкаської обласної прокуратури Хабло О. надав заяву про слухання справи без його участі. Також зазначив, що відзив наданий 18.08.2020 підтримує. У відзиві на позовну заяву зазначив, що з урахуванням того, що штраф за вироком Соснівського районного суду у справі № 1-526/12 від 03.06.2013 в розмірі 17000 грн. ОСОБА_1 сплатила 21.06.2013, конфіскація майна за вказаним вироком суду не застосовувалась, підстави для продовження перебування майна під арештом на даний час відсутні.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України,суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 20.07.2011 слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством прокуратури Черкаської області порушено кримінальну справу відносно заступника директора Навчально-наукового інституту педагогічної освіти, соціальної роботи і мистецтва Черкаського національного університету ім.. Б. Хмельницького ОСОБА_1 за фактом одержання, шляхом вимагання хабара службовою особою, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

19 серпня 2011 року слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством прокуратури Черкаської області Хомік М. В. по матеріалам кримінальної справи № винесено постанову про накладення арешту на майно. Даною постановою накладено арешт на 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , колишнє прізвище ОСОБА_1

03 червня 2013 року Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ст.. 368 ч. 2 КК України та призначено покарання за ст.. 368 ч. 2 КК України у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, під час досудового розслідування та судового розгляду не було вирішено питання про скасування накладеного арешту на майно засудженої ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 212109105 від 11.06.2015 року на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна.

Гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій ст.321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі ст.170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Встановлено, що арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст.5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Враховуючи те, що КПК України 1960 року втратив чинність, тривалого часу, що минув після винесення вироку відносно ОСОБА_1 , істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Згідно зі ст.. 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 подано позов не у зв`язку з завданням їм матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження їхнього права власності постановою слідчого.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі N 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11 (провадження N 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц (провадження N 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі N 911/1247/18 (провадження N 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає.

Враховучи те , що штраф за Вироком Соснівського районного суду по справі № 1-526/12 в розмірі 17000 грн. ОСОБА_1 сплачено, конфіскація майна за вказаним вироком суду не застосовувалась, підстав для продовження перебування майна під арештом на даний час не вьачаються.

А тому, враховуючи вищевикладене, надані письмові докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для повного задоволення даного позову.

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про скасування постанови про накладення арешту на майно - задоволити.

Скасувати постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_1 за б/н від 19.08.2011 року, винесену слідчим прокуратури Черкаської області Хоміком М.В. по кримінальній справі №.

Апеляційна скарга подається до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином..

Повний текст рішення складено 21 жовтня 2020 року (з урахуванням вихідних днів).

Головуючий: О. Г. Казидуб