Номер провадження: 22-ц/813/6827/20
Номер справи місцевого суду: 522/4690/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Воронової Є.Р.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Вигнанюк Т.Л.,

представника прокуратури Одеської області - Туніка В.М.,

представника ОМР - Романець Ю-В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року у цивільній справі за позовом Заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

встановив:

13 березня 2017 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - ОМР) до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :51:003:0285, вартістю 4 379 870,00 грн., з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОМР.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, на АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку та 30 березня 2007 року продала її ОСОБА_1 .

У свою чергу, ОСОБА_1 отримала державний акт від 06 квітня 2007 року серії ЯГ № 954815 на право власності на вказану земельну ділянку.

За заявою прокуратури Приморського району міста Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 08 липня 2009 року рішення цього ж суду від 08 лютого 2009 року скасовано. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 02 вересня 2009 року позов ОСОБА_2 залишений без розгляду.

Таким чином, оскільки рішення суду, яке стало підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, скасовано, та відповідно до діючого законодавства України право розпорядження землями територіальної громади м. Одеси є виключною компетенцією ОМР, позивач просив витребувати у ОСОБА_1 вказану вище земельну ділянку на користь територіальної громади в особі ОМР.

Звернення до суду з позовом прокурора обґрунтоване неналежним здійсненням своїх повноважень ОМР, якою не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права і повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОМР було задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОМР земельну ділянку загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870 грн., розташовану по АДРЕСА_1 . кадастровий номер: :51:003:0285.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області суму сплаченого судового збору у розмірі 65698,06 грн. (т.1, а.с.100-102).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставила питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, та постановлення нового - провідмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с. 107-125).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.09.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року - залишено без змін (т. 2, а.с. 45-49).

Однак, ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 06.09.2017 року були скасовані і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.110-112).

В подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОМР було задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОМР земельну ділянку загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870 грн., розташовану по АДРЕСА_1 . кадастровий номер: :51:003:0285.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області суму сплаченого судового збору у розмірі 65698,06 грн. (т.2, а.с.182-187).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року, та постановлення нового - провідмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 191-196).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року - без змін (т.3, а.с. 50-56).

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про витребування спірної земельної ділянки на користь ОМР від останнього її власника у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза її волею. При цьому суд відхилив доводи апеляційної скарги про звернення прокурора із позовом поза межами позовної давності, вказуючи на те, що до спірних правовідносин положення про позовну давність не застосовуються. Крім того, суд зазначив про те, що про вибуття спірної земельної ділянки із власності ОМР прокурору стало відомо лише у 2016 року, за наслідками проведення прокурорської перевірки.

Однак, Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.118-122).

Вирішуючи питання про задоволення позовних, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її власника - територіальної громади міста Одеси, в особі ОМР, не з її волі, а іншим шляхом, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог прокурора Одеської області і вирішив витребувати майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується лише частково.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18).

Таким чином, встановивши, що ОМР як уповноважений орган власника територіальної громади міста Одеси рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_2 чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади міста Одеси не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, яке було згодом скасовано, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 388 ЦК України та зробив обгрунтований висновок про законність позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки у відповідача.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 12 травня 2017 року відповідач ОСОБА_3 у запереченнях на позовну заяву заявила про пропуск позивачем позовної давності (т.1, а.с.37-40).

Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні даного спору послався на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 05 жовтня 2016 року під час розгляду справи № 916/2129/15, згідно якої Верховний Суд України виходив із того, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому дійшов висновку про те, що позовна давність, передбачена статтею 257 ЦК України, прокуратурою Одеської області не пропущена.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

З цих підстав, у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, а також у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Колегія суддів звертає увагу на те, що від висновку Верховного Суду України щодо непоширення позовної давності до правовідносин про витребування майна на підставі положення статті 388 ЦК України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, який суди попередніх інстанцій поклали в основу ухвалених судових рішень, відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17.

Аналогічний висновок здійснений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18),в якій також зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Так, під час розгляду цієї справи суд першої інстанції обгрунтовано встановив порушення прав ОМР з огляду на те, що ОМР не вчиняла дій щодо розпорядження земельною ділянкою у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення, а судове рішення Приморського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2007 року, на виконання якого був виданий державний акт, було скасоване, відчуження майна відбулось без вираження волі територіальної громади міста Одеси.

Однак, суд першої інстанції не встановив початку перебігу позовної давності для ОМР, а також того, що ОМР було чи могло бути відомо про порушення її права, як і про особу, яка його порушила, до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до суду (аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц).

В даному випадку початком перебігу строку позовної давності є момент, коли про порушене право дізналася особа, в інтересах якої пред`явлено позов, а не момент, коли була проведена прокурорська перевірка, якою було встановлено порушення права ОМР.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при новому розгляді даної справи слід врахувати вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства, а саме ч.1 ст. 417 ЦПК України, згідно якої вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справ.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 29 листопада 2017 року зазначив, що прокурор пред`явив позов в інтересах ОМР, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 08 лютого 2007 року. Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий судовий розгляд вказав, що судам необхідно установити, з якого часу особі, в інтересах якої пред`явлено позов, стало відомо про порушене право. Однак при новому розгляді суд апеляційної інстанції цих висновків не врахував.

Крім того, у 2009 році прокурор подав в інтересах ОМР заяву про скасування у зв`язку із нововиявленими обставинами рішення суду першої інстанції, яким було визнано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , однак суд апеляційної інстанції не дав оцінку тому, чи знала Одеська міська рада про порушення своїх прав у зв`язку із поданням прокурором такої заяви.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Більше того, в своїй постанові від 01 квітня 2020 року Верховний Суд вказав, що при новому розгляді справи суду належить встановити і дати оцінку обставинам справи щодо встановлення дати порушення права ОМР.

На думку колегії суддів, такою датою є 08 лютого 2007 року, виходячи з наступних обставин.

Так, 08 лютого 2007 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0.1га на АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також було зобов`язано Одеську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» видати ОСОБА_4 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (т.1, а.с. 55-62).

30 березня 2007 року ОСОБА_2 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

В подальшому, за заявою прокуратури Одеської області про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року вищевказане рішення того ж суду від 08 лютого 2007 року було скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.09.2009 року позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду.

Таким чином, оскільки позов Прокуратурою Одеської області, в інтересах держави в особі ОМР, був пред`явлений 13 березня 2017 року, то позивачем пропущений строк позовної давності і підстав для його поновлення матеріали справи не містять.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду - скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, відмовити у повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку позовної давності для захисту своїх інтересів.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги Прокуратури Одеської області є обгрунтованими, однак в їх задоволенні слід відмовити через сплив строку позовної давності, про що відповідачем ОСОБА_1 заявлено 12 травня 2017 року у запереченнях на позовну заяву, тобто до ухвалення у справі судового рішення (т.1, а.с.37-49), як того вимагає ч.4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, та у відповідності до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у загальній сумі 381 050, 81 грн., із яких:

72268,90 грн. - за подання першої апеляційної скарги (т.1, а.с.106);

78838,80 грн. - за подання першої касаційної скарги (т.2, а.с.53);

98547 грн. - за подання другої апеляційної скарги (т.2, а.с.197);

131396,11 грн. - за подання другої касаційної скарги (т.3, а.с.73).

При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідно до п. 40 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, ухвалюючи рішення у справі, провадження в якій відкрито за заявою прокурора, у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (повністю або пропорційно до задоволених вимог), за винятком випадків, коли позивача звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Таким чином, оскільки в даному випадку прокурор звернувся з позовом в інтересах ОМР, то суму сплаченого відповідачкою ОСОБА_1 судового збору слід стягнути на її користь саме з ОМР.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Одеської міської ради, код ЄДРПОУ - 26597691, на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , сплачений нею судовий збір у загальній сумі 381 050, 81 грн. (триста вісімдесят одну тисячу п`ятдесят гривень 81 копійку).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.08.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра