ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/204/20 Номер провадження 22-ц/814/1880/20Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бутенко С.Б., Дряниці Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 червня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у лютому 2019 року вона звернулася з метою працевлаштування до ФОП ОСОБА_2 у порядку, передбаченому ЗУ «Про звернення громадян», до звернення було додано резюме. Проте, жодної відповіді на своє звернення вона так і не отримала. В подальшому позивач звернулася до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з проханням захистити її порушене право та, згідно отриманої відповіді, Секретаріатом проводиться перевірка, про результати якої ОСОБА_1 не повідомлено.

З урахуванням наведеного прохала: визнати протиправною бездіяльність ФОП ОСОБА_2 щодо не розгляду та ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 щодо працевлаштування; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо працевлаштування з наданням відповіді.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з права людини, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено за недоведеністю.

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що місцевий суд не звернув уваги на той факт, що лист позивача було оформлено як звернення відповідно до вимог ст.ст.14-15 ЗУ «Про звернення громадян», відтак, потребувало відповіді.

Зауважує, що, навіть у випадку, якби ОСОБА_1 не перебувала на обліку в центрі зайнятості, то у відповідача все одно був наявний обов`язок з надання відповіді на звернення.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 11.02.2019 року позивач направила відповідачу звернення щодо свого працевлаштування (а.с.4-5).

У подальшому, 11.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно ймовірного порушення, зокрема, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Закону України «Про звернення громадян» (а.с.7-8).

Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, відповідно до статті 101 Конституції України, статей 13, 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» та статті 28 Закону України «Про звернення громадян», за зверненням ОСОБА_1 проведена відповідна перевірка.

Згідно листа Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 14.08.2019 року №17/10-13/17.Г114-192 вих.-19, за наслідками розгляду звернення, регіональним представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Полтавській області, позивачу була надана проміжна письмова відповідь (а.с.7-8).

У подальшому, 02.09.2019 року, за вихідним №17/10-13/17-Г-114-214 вих-19 Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивачу надана остаточна письмова відповідь (а.с.88-89).

При цьому, звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідь від ФОП ОСОБА_2 на своє звернення вона не отримала.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що, відповідно до положень ст.12 ЗУ «Про звернення громадян», дія цього Закону не регулює відносини у сфері трудового законодавства, а тому не встановлює обов`язкового надання відповіді особі на її інформаційний листок (резюме), щодо працевлаштування.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, визначення змісту позовних вимог є виключним диспозитивним правом позивача, яким він розпоряджається на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа, яка має право на судовий захист за власним розсудом обирає спосіб захисту. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.ст.3, 15, 16 ЦК України суд може захисти лише порушене право особи та у визначений Цивільним Кодексом України спосіб. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Вітак, з наведеного вбачається, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Так, матеріалами справи установлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач звернулася до відповідача із зверненням щодо можливості працевлаштування в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», що підтверджується копією звернення від 11.02.2019 року та квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 11.02.2019 року (а.с.4-5).

При цьому, належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт направлення відповідачем позивачу відповіді на звернення, матеріали справи не містять.

Посилання ФОП ОСОБА_2 (а.с.90-93) у відповіді на лист регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Полтавській області на те, що відповідачем надавалась відповідь на звернення ОСОБА_1 , проте її копія не збереглась, колегія суддів оцінює критично, за відсутності доказів вказаного.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що розгляд заяви ОСОБА_1 відповідачем не проведено, відповіді позивачу не надано.

Відповідно до ст.ст.5,7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог закону, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

Статтею 3 Кодексу Законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Факт трудових відносин ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 в даному випадку відсутній, трудовий договір між ними не укладався.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача саме відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про інформацію» стосовно надання інформації щодо можливого працевлаштування, а тому у даному випадку слід виходити з того, що стаття 12 цього Закону не може бути поширена на порядок розгляду заяви позивача, встановлений Законом України «Про звернення громадян».

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції стосовно того, що, оскільки дія вказаного Закону не поширюється на порядок розгляду заяв громадян, встановлений трудовим законодавством, тому звернення позивача не підлягало розгляду.

Так, відповідно до ч.1 ст.14 Закону, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

З наведеного вбачається, що нормами ЗУ «Про звернення громадян» обумовлено заборону відмови в прийняті та розгляді звернень.

Як звернення подана заява не може бути залишена без розгляду та надання відповіді заявнику. Тобто кожне звернення, оформлене належним чином, має бути розглянуто в межах повноважень відповідного органу та надана відповідна відповідь.

Відтак, висновок місцевого суду стосовно безпідставності вимог ОСОБА_1 є необгрунтованим та не відповідає завданням цивільно - процесуального судочинства, оскільки за наявності факту порушеного права позивача, воно підлягає судовому захисту у визначений законом спосіб.

Доводи апеляційної скарги відповідача в основному є обґрунтованими та прийняті до уваги судом при вирішенні даного спору.

Враховуючи вищевикладене, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в повному обсязі, як таке, що постановлене без належного вивчення та аналізу обставин справи та норм матеріального права з постановленням нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 .

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною шостою якої встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, при подачі позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору, відтак, з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь держави.

В позові ОСОБА_1 було заявлено дві вимоги немайнового характеру, які підлягали оплаті в сумі 840,80 грн. кожна, відтак, за подачу апеляційної скарги необхідно було сплатити 2522,40 грн.((840,80+840,80)*150%)

З наведеного вбачається, що з ФОП ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути суму судових витрат у розмірі 4204,00 (840,80+840,80+2522,40) грн.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 червня 2020 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо не розгляду та ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 щодо працевлаштування.

Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо працевлаштування з наданням відповіді.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави4204,00 (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.) грн. судового збору.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.Б. Бутенко

Ю.В. Дряниця