ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 629/1829/20-ц

провадження № 22ц/818/4111/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року в складі судді Попова О.Г.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення коштів, моральної шкоди та просив:

захистити права споживача та визнати незаконними дії відповідача щодо здійснення агресивної підприємницької практики, яка фактично містить елементи примусу, докучання та неналежного впливу щодо нього, та полягає у безпідставному нарахуванні йому заборгованості, процентів та штрафних санкцій;

визнати виконавчий напис, вчинений 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., та зареєстрований в реєстрі за № 6425, таким, що не підлягає виконанню;

стягнути з відповідача на його користь безпідставно утримані грошові кошти за виконавчим написом, вчиненим 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., та зареєстрованим в реєстрі за № 6425, розмір яких станом на 28 лютого 2020 року складає 10 634,73 грн, та спричинену моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відкрити провадження у справі за його позовом та призначити справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», згідно з яким споживачі звільняються від сплати судового збору, тому висновок суду про повернення йому позовної заяви через несплату судового збору є помилковим. Вказав, що він не є учасником нотаріальних правовідносин щодо вчинення виконавчого напису, тому позов заявлено саме до банку.

07 серпня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів».

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі суду від 28 квітня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається.

Проте, з таким висновком погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що у 2008 році між ним та банком укладено кредитний договір. Рішенням суду першої інстанції від 23 грудня 2015 року з нього стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь банку у розмірі 20 374,97 грн та сплачений судовий збір. Вказав, що зазначене рішення суду він повністю виконав. Однак, у грудні 2019 року він дізнався про те, що з його заробітної плати здійснюється утримання на підставі постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з нього заборгованості на користь банку. Зазначив, що банк намагається стягнути з нього грошові кошти за зобов`язанням, яке фактично є вже виконаним, та дії відповідача щодо нарахування процентів є незаконними, порушують його права як споживача та свідчать про агресивну підприємницьку практику банку.

При поданні позову судовий збір ОСОБА_1 не сплачено. Як на підставу для звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 посилався на те, що частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі невідповідності вимогам статтям 175, 177 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме: вказати ціну позову та сплатити судовий збір, оскільки до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів».

На виконання ухвали судді 19 травня 2020 року ОСОБА_1 через представника подав до суду заяву щодо усунення недоліків позовної заяви, в якій вказав, що дії відповідача з нарахування процентів є неправомірними та порушують його права як споживача, є агресивною підприємницькою практикою, а визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, пов`язано із захистом прав споживача. Вказав, що він не є учасником нотаріальних правовідносин щодо вчинення виконавчого напису, тому позов заявлено саме до банку.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки ним не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі від 28 квітня 2020 року про залишення позовної заяви без руху.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ним не сплачено судовий збір, та підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» і звільнення позивача від сплати судового збору немає.

Однак, погодитись з цим висновком суду неможливо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 90 вказаного Закону стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема, позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, провадження № 61-4126св19.

Аналогічне тлумачення надано у пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де вказано, що при пред`явленні позову про визнання виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави таким, що не підлягає виконанню, а також позову про визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки, застави, поруки без застосування наслідків їх недійсності розмір судового збору обчислюється із ставок, встановлених законом за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки такі вимоги не є майновими та не підлягають грошовій оцінці. При цьому підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при пред`явленні позову споживачем.

Отже, з урахуванням предмету спору та заявлених у позові вимог, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, звільнений від сплати судового збору.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та безпідставно поклав на позивача обов`язок зі сплати судового збору і необґрунтовано повернув його позовну заяву.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, вимоги ОСОБА_1 щодо ухвалення апеляційним судом нового судового рішення про відкриття провадження у справі за його позовом та призначення справи до розгляду у порядку загального позовного провадження, викладені у прохальній частині апеляційної скарги, є безпідставними, оскільки зазначені дії відносяться до компетенції суду першої, а не апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, та наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.