Справа № 182/1428/20
Провадження № 2/0182/1470/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.08.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Снєгульської В.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю

Заяви по суті справи.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просить суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, понесені судові витрати стягнути з відповідача на його користь (а.с. 2)

В обґрунтування позову зазначив, що 11.03.1995 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_4 . В період зареєстрованого шлюбу, а саме 19.01.1999 року вони з відповідачкою за спільні гроші придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Подружні відносини з дружиною не склались і їх шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний запис №25 від 11.02.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 . Відповідно до ч.1 статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Відповідачка не визнає за ним права на 1/2 частину квартири, а тому він змушений звернутись до суду.

Відповідач подала відзив на позовну заяву (а.с. 27-28), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. В обґрунтування позову зазначила, що 11.02.2011 року вона розлучилась з позивачем, оскільки шлюбне життя не склалось через постійні сварки, зловживання позивачем алкоголем та іншими невідомим їй речовинами. Всі зароблені кошти він витрачав на свої зловживання, а залишки на утримання свого батька, який помер у 2008 році. Вважає, що позивач звернувся з цим позовом лише тому, що має заборгованість по аліментам на утримання дитини, яка становить 124210,89 грн. З 2011 року всі витрати на утримання квартири вона несе самостійно, незважаючи на те, що відповідач не сплачує аліменти. З дня розлучення та виникнення спорів по майну до дня його звернення до суду пройшло більше 9 років, а тому просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Відповідач також звернулась із зустрічним позовом до відповідача та просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю(а.с. 37-38). В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач зазначила, що 19.01.1999 року вона дійсно придбала квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу був оформлений на неї тому, що кошти на придбання квартири надали їй її батьки та бабуся у розмірі 1650 доларів США. Кошти у батьків були у якості заощаджень, оскільки батько був ліквідатором на ЧАЕС і йому було надано наділ 1,0 га як ліквідатору, і 0,6 га було у батьків як присадибна ділянка. Батьки проживали в с. Новопетрівка Запорізького району, Запорізької області і мали велике господарство, мали гужовий транспорт, коня, корів 2 шт., бік, телята, свиноматки, індики, гуси, кури, індо качки, птиці загалом було більше 3000 одиниць. Все вирощене у домашньому господарстві батьки реалізовували і складали кошти для того аби вона, будучи у шлюбі, придбала собі квартиру, а не жила у його та її батьків. Бабуся отримувала компенсацію від Німеччини за примусові роботи в нациській Німеччині, марками і складала їй для купівлі житла. До моменту покупки квартири у мами з господарства майже нічого не лишилось. До укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у них була усна домовленість про яку знали всі члени родини та друзі, що при розлучені майно, придбане за кошти її батьків, залишається їй та їх синові, а вона, в свою чергу, не претендує на майно, яке є у її чоловіка (1/2 частина квартири приватизованої під час шлюбу). Оскільки квартира придбана за її особисті кошти, то вона є її особистою приватною власністю.

Інших заяв по суті справи учасниками до суду не подавалось.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 31.03.2020 року по справі відкрито провадження(а.с.19), постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

23.04.2020 року судом постановлено прийняти зустрічну позовну заяву, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с.40), призначено підготовче судове засідання.

21.05.2020 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням відповідача(а.с.52-53).

23.06.2020 року по справі закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.117)

05.08.2020 року заяву ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Багрової А.Г. передано до канцелярії суду для визначення складу суду в порядку ч.1 статті 33 ЦПК України для вирішення питання про відвід судді(а.с.139-140).

10.08.2020 року ухвалою суду у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відвід судді Багрової А.Г. відмовлено(а.с.142)

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовної заяви наполягав, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, заявила про сплив строків позовної давності, просить також задовольнити її позовні вимоги та визнати квартиру її особистою приватною власністю.

Судом встановлено.

11.03.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб (а.с.3)

Шлюб між ними був розірваний 11.02.2011 року (а.с.4)

Перебуваючи у шлюбі 19.01.1999 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу та набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 5,41)

Під час придбання квартири ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що обставини справи щодо придбання відповідачем квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі мали місце 19.01.1999 р., в той час як Сімейний кодекс України був прийнятий 10 січня 2002 р., а набув чинності з 01.01.2004 р. Таким чином, положення Сімейного кодексу України стосовно підстав для визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , як позивача за зустрічним позовом у даній справі не можуть бути застосовані щодо виниклих між сторонами правовідносин.

Згідно з п. 2 Указу президії Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР" від 29.12.69 р., Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 01 січня 1970 р.

Положенням ст. 22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що оскільки ОСОБА_2 набувла право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, під час придбання квартири перебувала в зареєстрованому шлюбі, тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 як на підставу своїх зустрічних позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на квартиру зазначає, що вказана квартира була придбана за її особисті кошти, які передані останній від її батьків та бабусі, вона до теперішнього часу проживає в зазначеній квартирі, безперервно володіє та відкрито користується цим нерухомим майном, вживає заходи з його утримання.

В той же час суду не надано належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_2 коштів на придбання квартири в дар від її батьків та бабусі, а свідчення свідків, які надані суду в письмовому вигляді не є допустими відповідно до статті 78 ЦПК України. Таким чином ОСОБА_2 не довела суду, що придбала спірну квартиру за особисті кошти .

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що ані спеціальних, ані загальних підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 під час судового розгляду не встановлено.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 , набуте сторонами 19.01.1999 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого процесуальним законом про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 61-/894/16-ц (провадження N 61-5386св18) та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі N 6-17цс17.

Згідно пунктів 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено в судовому засіданні сторони фактично спільно не проживають з 2008 року (а.с.32)

Позивач в судовому засіданні стверджував, що до квартири, яка є їх з колишньою дружиною спільною сумісною власністю його перестали пускати близько 10 місяців тому.

Однак в судовому засіданні встановлено, що 02.06.2010 року ОСОБА_2 зверталась до поліції з письмовою заявою за фактом висловлювання погроз фізичною розправою на її адресу з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1 (а.с.32).

Як вбачається з постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи від 11.06.2010 року, в ході проведеної перевірки було встановлено, що 29.05.2010 року приблизно о 10.00 год. до ОСОБА_2 телефонував ОСОБА_1 , який почав вмовляти колишню дружину відмовитися від виплати аліментів, в противному випадку він напише заяву на розподіл майна.

Після розірвання шлюбу позивач не вчиняв дій направлених на поділ спільного майна, не ніс тягар утримання спірної квартири, всі кошти сплачувалися саме відповідачем. За рахунок відповідача було проведено ремонтні роботи, замінені вхідні двері, замки тощо. Позивач не мав доступу до спірної квартири хоча повинен був цікавитися нею та нести тягар її утримання, чого не робив, оскільки проживав за іншою адресою, оспорював в суді свої права на користування іншим житлом в суді (а.с.79-92).

Таким чином, не знайшло свого підтвердження посилання на те, що позивач довідався або повинен був довідатися про порушення відповідачем його права 10 місяців тому назад і саме з цього часу повинен вестися відлік для визначення трирічного строку позовної давності.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що червень 2010 року - це саме той момент, коли ОСОБА_1 вже знав про можливість поділу спірної квартири, оскільки в цей період звертався до відповідача із вимогою про припинення стягнення з нього аліментів та про поділ спільного майна, тому про порушене право позивача йому було чи мало бути відоме саме в цей період.

Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а також те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 10.03.2020 року, тобто після спливу строку позовної давності, та не ставив перед судом питання про поновлення такого строку, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачем розподілу не підлягають. Оскільки ОСОБА_2 , якій відмовлено у задоволенні зустрічного позову, має пільги зі сплати судового збору, судовий збір за зустрічним позовом слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10-12, 76-81, 83, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити .

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати в розмірі 840 грн. 80 компенсувати за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду ( м. Кривий Ріг) протягом тридцяти днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 01.09.2020 року.

Дані про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя: А. Г. Багрова