Дата документу 04.02.2020 Справа № 320/5083/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/698/20 Головуючий у 1-й інстанції: Колодіна Л.В.
Є.У.№ 320/5083/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні часткою житлового будинку та земельною ділянкою загального користування і знесення самовільно побудованого тамбуру,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , із частками 2/3 і 1/3 відповідно. Судовими рішеннями від 25.09.1978 і 03.01.1990 між співвласниками визначено порядок користування житловим будинком і земельною ділянкою. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 без її згоди самовільно збудувала на земельній ділянці загального користування тамбур, який створює незручності, затіняє кімнату, унеможливлює під`їзд транспорту до належної їй частки будинку, просила суд на підставі ст.ст.321,331, 376, 391 ЦК України ст.152 ЗК України зобов`язати останню усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом знесення самовільно побудованого тамбуру.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівництво спірного тамбуру не є самочинним, оскільки здійснено на виконання судового рішення 1990 року та будь-які права позивачки не порушує. Знесення самочинної будівлі є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли виконано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи. Наполягає на тому, що судове рішення від 03.01.1990 співвласником будинку не було виконано, збудований останнім тамбур не був приведений у відповідність до судового рішення від 10.01.1979. Суд не дав належної оцінки свідченням представника КП «ММБТІ», яки був допитаний в якості спеціаліста і пояснював, що спірний тамбур є об`єктом самочинного будівництва, не вводився в експлуатацію, побудований без дозволу на будівництво та з порушенням будівельних норм, будівля не відповідає розміру та місцю розташування. Вважає, що суд першої інстанції не визначився із площею самочинної будівлі, не дав оцінки її доводам про порушення її права як землекористувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що набула право власності на 1/3 частку житлового будинку за договором купівлі-продажу від 26.09.1998, жодних будівельних робіт на земельній ділянці спільного користування не здійснювала, тамбур не будувала, права позивачки не порушувала. Спірний тамбур був збудований попереднім власником ОСОБА_3 у відповідності до судового рішення від 03.01.1990 і не є самочинною будівлею. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і її представника адвоката Чеботар Н.А., заперечення представника ОСОБА_2 адвоката Юрова В.П., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 належить 2/3 частки за договором купівлі-продажу від 01.10.1987 року, ОСОБА_2 1/3 частка за договором купівлі-продажу від 26.09.1998 (а.с.11-12, 15).

Порядок користування житловим будинком і земельною ділянкою між попередніми співвласниками визначався судовими рішеннями від 10.01.1979 (справа №2-78) та від 03.01.1990 (справа №2-2).

Зокрема, рішенням народного суду м. Мелітополя від 10.01.1979 визначено порядок користування земельною ділянкою і житловим будинком, та зобов`язано одного із співвласників здійснити перебудову у виділеній йому частці будинку та облаштувати згідно дозволу архітектури міста тамбур розміром 1,5 х на 2,8 м (а.с.10)..

Рішенням Мелітопольського міського народного суду від 03.01.1990 у зв`язку із будівництвом тамбуру у збільшених розмірах було зобов`язано співвласника 1/3 частки привести будівлю у відповідність до рішення суду від 10.01.1979 року розміром 1,5 х 2,8 м2 та змінено конфігурацію земельної ділянки згідно план-схеми від 15.12.1989 в тих же розмірах, визначених рішенням нарсуду 10.01.1979 (а.с.16-18).

На час придбання ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку житлового будинку всі перебудови і прибудови були здійснені попереднім співвласником у відповідності із судовими рішеннями і введені в експлуатацію, що підтверджується листом Мелітопольського МБТІ від 29.08.1998, технічним паспортом на житловий будинок, складеним у жовтні1998, згідно якому площа спірного тамбуру 1 становить 3.3 кв.м і має розмірі 1,5 х 2,7 м (а.с.9,14, 75).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний тамбур є самочинною будівлею, яка не вводилася в експлуатацію і підлягає знесенню на вимогу співвласника житлового будинку, є безпідставними, оскільки суперечать фактичним обставинам справи.

За положенням п.50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мінюсту України N 18/5, 14.06.1994, яка була чинною на час придбання відповідачкою 1/3 частки житлового будинку, при посвідченні угод щодо нерухомого майна крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена характеристика відчужуваної будівлі.

Коли з довідки-характеристики видно, що власник, наприклад, жилого будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування жилого будинку, переобладнання нежилого приміщення в жиле і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями під проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження жилого будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

Зважаючи на те, що спірна будівля була споруджена попереднім співвласником на виконання судового рішення 1990 року, відповідачка за нотаріально посвідченим договором набула право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, до складу яких входить і спірний тамбур, доводи про його самочинність є неспроможними, оскільки наявність самочинної будівлі у відповідності до п.50 Інструкції унеможливлювала нотаріальне посвідчення правочину щодо нерухомого майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

За змістом статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. п. 4, 24 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У п. 22,24 вказаної вище постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

Отже, правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідної особи є або знесення такого будівництва, або проведення відповідної його перебудови.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Європейській суд з прав людини по справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) від 21 квітня 2016 року, роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, підставою для знесення самочинного будівництва може бути лише доведений факт того, що сторони спірних правовідносин використали усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, при цьому в такому випадку, саме позивач повинен довести те, що вказані заходи були використані.

Установивши, що спірний тамбур було збудовано попереднім співвласником житлового будинку і на час набуття відповідачкою права власності на 1/3 частку будинку він вже існував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статей 77-81 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали даної цивільної справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна будівля є самочинною, порушує права позивачки як землекористувача і співвласника житлового будинку і що сторони спірних правовідносин використали усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий: І.В.Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М.Кримська