Єдиний унікальний номер судової справи № 489/3877/18
Провадження № 22-ц/812/2083/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Колосовій О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 22 жовтня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний батько її неповнолітнього сина - ОСОБА_7 , який на час смерті постійно проживав у м. Бастія Французької республіки. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло на праві спільної часткової власності. Іншим співвласником квартири у розмірі 1/2 частки є мати померлого

ОСОБА_4 інтересах сина вона (позивач) звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К.Т., яка 01 вересня 2017 року відкрила спадкову справу №104/2017.

Зазначала, що єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 є його неповнолітній син ОСОБА_5 , оскільки інші спадкоємці не звертались до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Оскільки відповідач відмовилась надати оригінал правовстановлюючого документа на спірну квартиру, то приватний нотаріус відмовив ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2020 року, у зв`язку із смертю ОСОБА_6 до участі у справі залучено ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року, з урахування виправленої описки, позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким визнати за ОСОБА_5 право власності на ј частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, зазначивши в рішенні щодо відкритої, та не прийнятої нею ОСОБА_4 ј частки спадкового майна за законом як обов`язкової частки у спадщині відповідно до вимог ст.1241 ЦК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 вказувала, що суд, приймаючи оскаржуване рішення, незважаючи на заявлені нею обставини, не встановив обставин належності їй частки квартири як спадкоємця за законом, зазначивши, що позивач прийняла спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини. При цьому визнав відмову нотаріуса у оформлені в її інтересах спадкової справи за пропуском строку звернення для прийняття спадщини, належним доказом.

Вважає, що суд мав за законом процедурно, описовою частиною рішення визначити щодо відкритості спадщини у розмірі ј частки за нею як обов`язкової частки спадщини за законом.

Задовольняючи позов, суд усунув її від прийняття спадщини у обов`язковій частці, порушивши її конституційні права як громадянина України та вимоги ст.1241 ЦК України, за відсутності рішення про усунення її від спадщини.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалася.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи остання повідомлена належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_6 вказувала, що єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_8 є його неповнолітній син ОСОБА_5 , оскільки інші спадкоємці не звертались до нотаріальної контори для прийняття спадщини. У зв`язку з неможливістю надати свідоцтво про право власності на спадкове майно, відмовлено у видачі спадкоємцю ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не є такою, що прийняла спадщину, після смерті померлого сина ОСОБА_7 , відповідно до ст.1268 ЦК України.

Вказані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 26 лютого 2019 року у справі №489/6611/2018 і мають преюдиційне значення при розгляді цього спору.

Прийняття лише ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_7 , підтверджуються сукупністю вивчених судом доказів, проте спадкоємець позбавлений можливість оформити свої спадкові права, в зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів, що є підставою для задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі з огляду на наступне.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно з правилами ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Вимоги ч. 5 ст. 1268 ЦК України вказують, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України).

Частина 1 статті 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа цивільна дієздатність якої обмежена, вважається такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених чч.2-4 ст.1273 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 №165 від 15 квітня 2004 року, його батьком є ОСОБА_10 та матір`ю - ОСОБА_11 (а.с.6).

ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 березня 2001 року, на праві спільної часткової власності належала 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником квартири у розмірі 1/2 частки є відповідач ОСОБА_4 (а.с.53).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 , укладеного 04 липня 2017 року та зареєстрованого уповноваженим реєстратором актів цивільного стану мерії м. Ніца 05 грудня 2017 року(а.с.14,15).

Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями в силу ч.1 ст.1261 ЦК України є мати ОСОБА_7 - відповідач ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 .

Так, судом встановлено, що 31 серпня 2017 року, в межах шестимісячного строку ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К.Т. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька дитини ОСОБА_7

01 вересня 2017 року приватним нотаріусом відкрито спадкову справу №104/2017 (а.с.44-54).

ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ні до нотаріальної контори, ні до приватного нотаріуса у визначений законом шестимісячний строк не зверталася.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , яка діє інтересах свого сина ОСОБА_8 , про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєві від 26 лютого 2019 року, справа №489/6611/2018, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції встановив обставини того, що на день смерті ОСОБА_7 , він та його мати ОСОБА_4 не були зареєстровані за однією адресою, ОСОБА_4 своєчасного не звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, а отже є такою, що не прийняла спадщину, після смерті померлого сина - ОСОБА_7 .

Обставини встановлені вищевказаним рішенням суду в силу ч.4 ст.82 ЦПК України мають преюдиційне значення і не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

А тому доводи апеляційної скарги щодо обставин прийняття відповідачем спадщини після смерті сина, з врахуванням наведеного, є недоречними.

Положеннями ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Частиною 1 ст.1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п.23 постанови Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про наявність спору про право на спадщину, що дозволяє особі звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину є підставою для відмови у позові.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину встановлено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012року № 296/5 ( далі Порядок).

Отже, відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту.

10 травня 2018 року приватний нотаріус Ягужинська К.Т. відмовила ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно його померлого батька ОСОБА_12 , оскільки спадкоємцем не були подані правовстановлюючі документи на спадкове майно, а Управління комунальної власності відмовило у видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло (а.с.18-22,23).

Зважаючи на те, що неповнолітній ОСОБА_5 , маючи право на спадкування належного спадкодавцеві майна, проте не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, суд першої інстанції вірно вважав, що право спадкоємця підлягає захисту у судовому порядку.

Враховуючи вищенаведені обставини та наявність спору щодо спадкового майна, позбавлення неповнолітнього ОСОБА_5 можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_5 права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду є достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахуванням судом того, що вона ( ОСОБА_4 ) має право на 1/4 частку спадкового майна відповідно до вимог ст.1241 ЦК України є безпідставними, оскільки пов`язані з невірним тлумаченням апелянтом норм матеріального права.

Так, за приписами ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова(вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом ( обов`язкова частка).

Отже право на обов`язкову частку у спадщині існує тільки при наявності заповіту, і фактично є гарантією на спадок на підставі закону окремих спадкоємців першої черги померлої особи. Тобто, незалежно від змісту заповіту спадкоємець не може бути у будь-якому випадку позбавлений судом права на обов`язкову частку спадщині.

Оскільки ОСОБА_7 заповіту на випадок своєї смерті не складав, що підтверджується витягом із спадкового реєстру заповітів на час відкриття спадщини (а.с.49), то спадкування здійснюється за законом, а відтак відсутні підстави для визначення апелянту обов`язкової частки у спадковому майні.

ОСОБА_5 , ОСОБА_4 як спадкоємці першої черги мали рівні права на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 .

Проте, ОСОБА_4 , на відмінну від ОСОБА_5 , своїм правом на прийняття спадщини у визначеному законом порядку ( ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України) не скористалася, права на обов`язкову частку у спадковому майна в силу приписів ст.1241 ЦК України не має.

А тому, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, аргументи апеляційної скарги про те, що задоволенням позову у повному обсязі, ОСОБА_4 усунуто від прийняття спадщини в обов`язковій частці без рішення про усунення її від спадщини.

Інших аргументів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а відтак суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.