Справа № 766/2423/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2020 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Єпішина Ю.М.,

секретаря Сауляк Я.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від даного шлюбу мають дитину. Шлюб розірвано 06.06.2019 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області. Під час перебування у шлюбі 06.10.2014 року сторонами було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира зареєстрована за відповідачем, у зв`язку з чим позивач звернулась в вказаним позовом.

Ухвалою від 19.03.2019 року відкрито провадження у справі.

11.04.2019 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача.

Ухвалою від 02.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав викладених відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що від шлюбу укладеного 14.10.2006 року між сторонами (а.с.9) ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 (а.с.10).

06.06.2019 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2014 року та витягу №27698639 від 06.10.2014 року - квартира за адресою: АДРЕСА_1 - належить ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач зазначає, що спірна квартира, яка підлягає розподілу як спільне майно подружжя є його особистою власністю, оскільки його було придбано за особисті грошові кошти.

Суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала останньому на праві особистої приватної власності, оскільки ним не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до правових позицій ВСУ висловлених у постановах від 30.03.2016 року № 6-2811цс15, від 18.01.2017 року № 6-2565цс16, від 05.07.2017 року № 6- 2405цс16, від 07.06.2017 року № 6-2670цс16, за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно із частиною п`ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено.

Враховуючи наведене суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними.

Пояснення надані допитаною у якості свідка ОСОБА_6 не є належними доказами на підтвердження належності відповідачу спірної квартири на праві особистої приватної власності та не спростовують презумпцію спільності сумісного майна подружжя, згідно приписів ст. 60 СК України.

Інших належних доказів, на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів від ОСОБА_7 (розписка, договір - дарування, тощо), які були витрачені ним на придбання спірного нерухомого майна до суду не надано.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання в порядку поділу майна подружжя за визнати за ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вирішує судові витрати в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов суд задовольняє, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст.368,372 ЦК України, ст.ст. 60-63,69-71 СК України, ст.ст. 200, 206,263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції до Херсонського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Херсонський міський суд Херсонської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Ю.М.Єпішин