печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2020 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Московенку В.І.,

за участю: приватного виконавця - Телявського А.М.,

представника стягувача - ОСОБА_5.,

представника боржника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М., про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. звернувся до суду із зазначеним поданням на обґрунтування якого зазначив, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист №757/17997/14-ц, виданий 11 листопада 2015 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 25 174 863,39 грн. та судових витрат у розмірі 3654,01 грн. Згідно вказаного виконавчого листа, ОСОБА_1 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним виконавцем 18 жовтня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до діючих банківських установ, проте, згідно наданих відповідей постанову про арешт коштів боржника прийнято банківськими установами до виконання, однак коштів на рахунках або немає, або боржник не являється клієнтом банку.

Відповідно до заяви стягувача та ухвали Печерського районного суду міста Києві від 18 липня 2018 року, постанови Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року у справі № 757/17997/14-ц визначено частку майна боржника ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 адресою: АДРЕСА_2 ) у спільному майні , а самі житловому будинку АДРЕСА_1 , загальнок площею 1308,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, зареєстрованого за ОСОБА_3 , як 1/2 частку.

Також відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва, що наданий Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією за вх. № 105/01-5130/1 від 13 листопада 2019 року, боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок.

На адресу боржника надсилались виклики щодо явки до приватного виконавця для надання пояснень щодо виконання рішення суду, однак боржник - ОСОБА_1 на виклики не з`являвся, про причини неявки не повідомляв. Крім цього, боржник не подав декларацію про доходи та майно протягом встановленого державним виконавцем строку.

Згідно акту приватного виконавця від 05 грудня 2019 року та 17 грудня 2015 року встановлено, що здійснити опис та арешт майна боржника не виявляється можливим, оскільки до приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , доступ особою, що представилася охоронцем не надано, та повідомив, що боржник за вказаною адресою дійсно проживає.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року, яке набрало законної сили 13 вересня 2018 року, було задоволено подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні, а саме житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1308,3 кв. м., реєстраційний номер нерухомого майна 00, зареєстрованого за ОСОБА_3 як 1/2 частку. Під час розгляду справи судом встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 757/17997/14-ц від 11 листопада 2015 року державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника. Також встановлено умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року по справі № 757/17997/14-ц.

З огляду на викладене, посилаючись на необхідність проведення виконавчих дій, проведення перевірки наявності майна, що належить боржнику ОСОБА_1 , приватний виконавець просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житлового приміщення - до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1308,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Вислухавши приватного виконавця, який в судовому засіданні вимоги подання підтримав та просив задовольнити, представника стягувача, яка також підтримала подання, а також представника боржника, який проти задоволення подання заперечував, вивчивши подання, дослідивши матеріали надані в його обґрунтування, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 25 174 863,39 грн., 1 762 930,15 грн. три проценти річних від суми основного боргу та 3 654,01 грн. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 19 травня 2015 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року скасовано в частині стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, в решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року в частині, яка не скасована рішенням апеляційного суду, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 травня 2015 року залишено без змін.

11 листопада 2015 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 757/17997/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 174 863,39 грн. суми боргу, 3654,01 грн. судових витрат.

У виконавчому листі зазначено місце проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі виконавчого листа та заяви стягувача, приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60358368.

Рішення суду у строк, наданий на самостійне виконання боржником не виконано, тому приватним виконавцями було проведено ряд заходів з примусового виконання, зокрема винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 27 696 369,14 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року у справі № 757/17997/14-ц було задоволено подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. Визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні, а саме житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1308,3 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна 00, зареєстрованого за ОСОБА_3 як 1/2 частку.

Вказана ухвала Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року також містить встановлені судом обставини, що при примусовому виконанні судового рішення, державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника, наявні в матеріалах подання докази свідчать про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року, а наявного майна боржника недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі.

Приватним виконавцем направлялись на адресу боржника ОСОБА_1 виклики від 05 та 16 грудня 2019 року, в яких зазначалось про необхідність виконати вищезазначений виконавчий лист та з`явитись до державного виконавця для надання пояснень щодо їх виконання.

Боржник ОСОБА_1 був обізнаний про перебування у приватного виконавця на виконанні вказаного виконавчого листа.

Також, згідно акту приватного виконавця від 05 грудня 2019 року та 17 грудня 2015 року встановлено, що здійснити опис та арешт майна боржника не виявляється можливим, оскільки до приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , доступ особою, що представилася охоронцем не надано, та повідомив, що боржник за вказаною адресою дійсно проживає.

У відповідності до ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року (заява №18357/91), «Михайленки та інші проти України» (Mykhaylenky and Others v. Ukraine) від 30.11.2004 р. (заяви №35091/02, №35196/02, №35201/02, №35204/02, №35945/02, №35949/02, №35953/02, №36800/02, №38296/02, №42814/02), «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 року (заява №59498/00), п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (№1) (Philis v. Greece (no. 1)) від 27 серпня 1991 року (заяви №12750/87, №13780/88, №14003/88)). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Важко навіть уявити, щоб ст. 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (зокрема, справедливий, публічний і швидкий розгляд) та водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст. 6 лише проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року (заява №4451/70)).

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (див. рішення у справах «Ді Педе проти Італії» (Di Pede v. Italy) від 26 вересня 1996 року (заява №15797/89) та «Заппія проти Італії» (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року (заява №24295/94)).

На час розгляду подання приватного виконавця виконавчий лист не визнано такими, що не підлягає виконанню, доказів зупинення судом стягнення на підставі виконавчого листа не надано.

Боржник ОСОБА_1 не надав доказів, за яких суд мав би можливість дійти висновку про відсутність боргу або його повне погашення.

Отже, наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), є підставою для вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема заходів спрямованих на перевірку майнового стану боржника, а тому подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржника підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 439 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М., про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 - задовольнити.

Надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Телявському А.М. на примусове проникнення до житлового будинку АДРЕСА_1 (РНОНМ 00), для проведення виконавчих дій - проведення опису та арешту майна, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 21 жовтня 2020 року.

Суддя В. А. Писанець