Справа № 357/6089/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

19 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним цивільним позовом, в якому посилається на те, що з 15.02.1997 року по 03.06.2016 року він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , та частину приміщення АДРЕСА_2 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 29.10.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було частково задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири та на 1/4 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що спільне володіння і користування даним майном є неможливим, оскільки кожна із сторін має свої погляди та переконання, що призводить до постійних конфліктів і робить співжиття напруженим і некомфортним. Крім того, відповідачка не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням вказаного майна, не здійснює його поточного та капітального ремонту, не несе жодних витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. А тому, просить суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ; виплатити відповідачу внесені позивачем на депозитний рахунок кошти; відшкодувати судові витрати.

Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року відкрито провадження по зазначеній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 15 лютого 1997 року по 03 червня 2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 та копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №31434916 від 26.09.2011 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності /26.09.2011/.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №35226394 від 20.08.2012 року Комунальне підприємство Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності на нежиле приміщення АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Форма власності: приватна спільна часткова, по 1/2 частці за кожним. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 20.08.2012 року Управління житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2018 року у справі №357/14913/17 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя. Суд ухвалив : провести поділ майна подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Як вбачається із довідки про орієнтовну ринкову вартість об`єкту нерухомості №10/11-3 від 10.11.2017 року, видану ТОВ «Юніверс Консалтинг» на замовлення ОСОБА_2 , орієнтовна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 170 000,00 грн., орієнтовна ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , становить 200 000,00 грн.

Відповідачка, яка неодноразово викликалася до суду, але не з`явилась, визначення дійсної вартості майна не оспорила.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири.

Згідно зі ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№ 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

У відповідності до положень ст. ст. 317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

При цьому відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.

Також, і під час розгляду іншої справи N 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Під час судового розгляду позивачем було приєднано до матеріалів справи квитанцію № 0.0. від 16.10.2020 року відповідно до якої на депозитний рахунок суду внесено в якості компенсації вартості 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 у розмірі 135 000,00 грн.

Таким чином, позивач виконав свій обов`язок, передбачений вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області грошової суми коштів в розмірі ринкової (дійсної) вартості 11/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , яка складає 135 000,00 гривень.

За таких обставин, в силу презумпції правомірності фактичного володіння майном (частина третя статті 397 ЦК України), суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 135 000,00 грн. вартості спірного майна, які були зараховані на депозитний рахунок суду, належать ОСОБА_2 та підлягають виплаті останній у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що реалізація права позивача щодо виплати компенсації належної відповідачу частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідача та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

В силу вимог ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судом встановлено, що спільне володіння і користування даним майном є неможливим, оскільки кожна із сторін має свої погляди та переконання, що призводить до постійних конфліктів і робить співжиття напруженим і некомфортним, відповідачка не утримує квартиру, не сплачує комунальні платежі, а припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, тому наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірній квартирі зі стягненням на її користь із співвласника відповідної грошової компенсації. У такому разі відповідачка отримує справедливу компенсацію вартості частки у майні й це не призведе до порушення її прав як власника майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 та присудження на користь відповідача грошової компенсації вартості її частки за рахунок коштів, в сумі 135 000,00 гривень, внесених позивачем на депозитний рахунок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 2 190,80 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 365 Цивільного кодексу України, ст.ст. 76-80,83,89,258-259,263-265,268,352,354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

Виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію у розмірі 135 000 грн. 00 коп., внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду (квитанція 0.0. від 16.10.2020 року, отримувач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Київській області, рахунок отримувача: UA53109922, код отримувача: 26268119).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 190 грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель