ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/1141/20

Провадження № 22-ц/818/3714/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Котелевець А.В.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнення грошової компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 березня 2020 року, постановлене суддею Коротким І.П.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнення грошової компенсації.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з 20.05.2015 року сторони перебувають у шлюбі. Під час перебування у шлюбі, 13.10.2015 року, сторони придбали за 4000 доларів США, що за курсом становить 98000 грн., автомобіль MERSEDES-BENS, Е 220, 1994 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я відповідача. В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля та залишити автомобіль у користуванні відповідача. Крім того, зазначає, що на її утриманні перебуває малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з цим просила суд, також, збільшити частку та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля у розмірі 55000 грн.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції розглянув позов без її участі не повідомивши про час та місце розгляду справи. Вказує, що згідно довідки РСЦ МВС в Харківській області від 26.05.2020р. № 31/20-1560 право власності на автомобіль з 08.02.2020р. зареєстровано за ОСОБА_4 , між тим в ході розгляду справи не було з`ясовано, на підставі чого право власності на автомобіль перейшло від сина до батька ( чи то договір купівлі-продажу, чи то договір дарування). Зазначає, що не з`ясувавши наявні обставини, що мають істотне значення для справи, суд допустив неправильне тлумачення закону, а саме норм Сімейного Кодексу України. Звертає увагу суду на те, що відповідач не заперечував, що спірний автомобіль сторони дійсно придбали під час шлюбу (і суд прийняв цей факт як достовірний), із зустрічним позовом про визнання за ним права особистої власності він не звертався. Вказує, що автомобіль в ході розгляду справи був без згоди позивача перереєстрований на батька відповідача, тому вважає, що суд мав законні підстави для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за Ѕ частину спірного автомобіля в сумі 55 000 грн. з урахуванням факту перебування на вихованні позивача неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Вказує, що погоджується з висновком суду про необхідність відхилення аргументів, наведених відповідачем, про те що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки він начебто частково придбаний за його особисті кошти та кошти, які були подаровані йому його батьками. Зазначені ОСОБА_2 обставини не відповідають дійсності і ніякими доказами не підтверджуються.

ОСОБА_2 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач, повністю ігноруючи вимоги ч. 1ст.81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не додала суду жодного доказу, що вищевказаний автомобіль був придбаний саме за 4 тисячі доларів, а не за меншу суму, штучним чином збільшивши розмір позовної вимоги у вигляді компенсації. Крім того, не надала доказів, що автомобіль був придбаний за спільні з позивачем кошти. Вказує, що автомобіль був придбаний на суму еквівалентну 2000 доларам США, а саме за 43 635 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ на 13.10.2015 року і які були подаровані батьками відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і позивач не має к придбанню вищевказаного автомобіля жодного відношення. Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.5 ст.71 Сімейного Кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, разом з тим позивач не надала суду доказів, які підтверджують виконання вимог ч.4 та ч.5 ст.71 Сімейного Кодексу України, що додатково підтверджує як явну незаконність та необгрунтованність її позовних вимог. Звертає увагу суду на те, що з 8.02.2020 року власником автомобіля MERSEDES-BENZ Е 220 2197 1994 № двигуна НОМЕР_2 державний номер НОМЕР_1 є батько відповідача - ОСОБА_4 .

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що з 20.05.2015 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Московським відділом державної реєстарції актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, серія НОМЕР_3 .

Під час перебування у шлюбі, 13.10.2015 року, сторони придбали автомобіль MERSEDES-BENS, Е 220, 1994 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль 13.10.2015 року був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_7 , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 16.01.2020 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, з 08.02.2020 року власником спірного автомобіля є ОСОБА_4 , тобто вказаний автомобіль було відчужено відповідачем своєму батькові у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний виключно за гроші відповідача матеріали справи не містять.

Таким чином, автомобіль був придбаний подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому він підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Пояснення відповідача, що гроші для придбання автомобіля були подаровані батьками відповідача не підтверджені належними та допустимим доказами.

Памятна табличка з написом, від батьків відповідача, не є беззаперечним доказом того, що автомобіль придбано за їх кошти.

Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам щодо наведених обставин вірно, пославшись на ст. 719, 215, 220 ЦК України, вважав нікчемним та таким, що не створює юридичних наслідків договір дарування грошових коштів, про укладення якого заявляв відповідач.

Отже, суд правильно виходив з того, що автомобіль був придбаний у період перебування позивача та відповідача у шлюбі та належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Таким чином, відповідач здійснив відчуження автомобілю проти волі позивача, оскільки вона не надавала йому письмової згоди на продаж автомобілю, як це вимагають положення ст.. 65 СК України.

Статтею 70 СК України врегульовано питання визначення розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування ( частини 2,3 статті 70 СК України ).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 як на підставу збільшення частки грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля посилалась на те, що на її утриманні перебуває малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказувала, що матеріальної допомоги не надає та вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Аналіз ч.2 ст.70 СК України дає підстави для висновку, що частка в праві на майно позивача може бути змінена лише за обставин, що мають істотне значення : позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таких обставин відповідачем не вказано.

За рішенням суду частка майна позивача, з якою проживає дитина, може бути збільшена за умови, що розмір аліментів, який вона одержує, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачем не наведено жодної обставини (факту), що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, підстав для збільшення частки грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля не встановлено. Факт звернення позивача із заявою про стягнення аліментів сам по собі про наведене не свідчить.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження авто відбулося в період перебування сторін у шлюбі, тобто при наявності презумпції згоди одного з подружжя на укладення другим договору щодо розпорядження спільним майном.

При цьому суд першої інстнацїі не взяв до уваги, що відчуження автомобіля на користь батька відповідача відбулося вже після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя. При цьому відповідачем не доведено, що відчуження спірного майна відповідає інтересам сім*ї.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за Ѕ частину спірного автомобіля, оскільки спірний автомобіль набутий сторонами за час перебування їх у шлюбі та відчужений відповідачем без згоди позивача, чим порушено право власності останньої.

Матеріали справи не містять оцінки вартості спірного майна або висновку експерта про вартість спірного майна, а саме автомобіля MERSEDES-BENZ Е 220 2197 1994 № двигуна НОМЕР_2 державний номер НОМЕР_1 , та сторонами не надано ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції таких доказів.

Між тим, відповідач визнає, що придбав автомобіль за 43 635 грн.

Позивач вказує, що вартість автомобіля становить 98 000 грн., однак належними та допустимими доказами цього не довела.

За наведених осбтавин, колегія суддів вважає за можливе виходити із вартості автомобіля, визнаної відповідачем, оскільки іншого не доведено.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація Ѕ частини вартості спірного автомобіля в розмірі 21 817, 50 грн. (43 635 : 2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, позов частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 березня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля MERSEDES-BENS, Е 220, 1994 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 в сумі 21 817, 50 (двадцять одна тисяча вісімсот сімнадцять) грн. 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов*язані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 832, 30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

А.В. Котелевець