ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 640/4151/18

провадження №22-ц/818/2481/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2019 року у складі судді Шаренко С.Л., -

в с т а н о в и в :

16.03.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (далі за текс том - ПрАТ «Київський страховий дім»), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог від 24.06.2019 року, просили стягнути з ПАТ «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_2 , страхове відшкодування за шкоду завдану майну у розмірі 50 000 грн., на користь ОСОБА_1 , страхове відшкодування шкоди завданої здоров`ю в розмірі 50 000 грн., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди завданої майну у розмірі 195247,48 грн., а також на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. Крім того, просили стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, які складаються з : 1003,68 грн. - проведення автотоварознавчої експертизи, 5000 грн. - юридичне забезпечення.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 195 247, 48 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20000 грн. та 1 003,68 грн. судові витрати. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 2162 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Зазначає, що пред`явлення позивачами позову до ОСОБА_3 є передчасними та безпідставними, оскільки потерпілий внаслідок ДТП спочатку звертається до страховика, і лише, потім, у разі відмови у страховій виплаті , він може звернутися з вимогами до винуватця ДТП.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на твердження позивача про фактичне знищення авто, хоча вказаний факт суттєво впливає на визначення розміру матеріальної шкоди.

Крім того, вказує на недостовірність та недопустимість доданих позивачами письмових доказів в цілому, у тому числі і висновку експертного автотоварозначого дослідження № 1488, на що суд першої інстанції також уваги не звернув.

Зазначає, що позивачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів на підтвердження розміру вказаної моральної шкоди.

Також просить застосувати строк позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволені позову, оскільки ДТП сталося 28.12.2014 року, а позивачі звернулися у суд з цим позовом - 16.03.2018 року.

Крім того, звертає увагу на наявність підстав для залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять залишити апеляційну скарну без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду ухвалене у відповідності до вимог закону і судової практики Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог до ОСОБА_3 щодо стягнення матеріальної шкоди завданої автомобілю спростовуються тим, що позовні вимоги (уточнені) були пред`явлені не на всю суму матеріального збитку, а на частку у розмірі 195247,48грн., тобто з урахуванням того факту, що його відповідальність за шкоду майну було застраховано на суму 50000грн. Іншу частку шкоди, що повинна покриватись за рахунок страхової компанії у розмірі страхової суми за шкоду майну 50000грн. було пред`явлено до ІІрАТ «КСД». Проте в цій частині позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено .

Посилання апелянта на недостовірність і недопустимість доказів і зокрема висновку автотоварознавчого дослідження, а саме, що докази є неналежними оскільки незасвідчені представником позивачів, спростовуються матеріалами справи, в яких знаходяться засвідчені копії письмових доказів по справі, які були досліджені судом першої інстанції та визнано належними та допустимими доказами. Висновок автотоварознавчого дослідження складений кваліфікованим судовим експертом ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса. Автотоварознавче дослідження проведено у встановленому законом порядку у відповідності Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092. Зі змісту дослідження (а.с. 18) вбачається, що другий учасник ДТП на огляд автомобіля викликався, проте не з`явився. Отже Звіт відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності, що встановлені положеннями процесуального закону.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, посилається на практику Європейського суду, а також на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 06.10.2017р. та висновок судової авто-технічної експертизи № 150 від 20.04.2015 року.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропуску позовної давності та заяви апелянта про застосування позовної давності зазначає, що 04.08.2015р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було пред`явлено позов про відшкодування шкоди, завданої в ДТП до ОСОБА_3 та ПрАТ «КСД». Ці обставини викладені у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 19.11.2015р. у справі 640/13504/15-ц .Тобто. 04.08.2015р. перебіг позовної давності було перервано і трирічний строк розпочався заново.

Щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду, закриття провадження у справі, зазначає, що посилання апелянта на порушення вимог ст. 175 ЦПК України щодо оформлення позовної заяви є проявом надмірного формалізму. Також відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки в даній справі №640/4151/18, у порівнянні зі справою 640/13504/15-ц, змінились обставини, що обґрунтовують звернення до суду, а саме з`явився вирок суду від 06.10.2017р. стосовно відповідача ОСОБА_3 .

Позивачі не погоджуються з доводами апеляційної скарги , що позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи - представником адвокатом Кузнецовим Ю. А., які апелянт обґрунтовує відсутністю у справі ордеру, оскільки між ними га адвокатом було укладено договори про надання правової допомоги, повноваження адвоката перевірялись судом першої інстанції під час розгляду справи, зміст позовних вимог та дії адвоката Кузнецова Ю.А. відповідають інтересам і волевиявленню позивачів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачами не надано жодного доказу про те, що вони раніше звертались до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстави для стягнення з ПрАТ «Київський страховий дім» виплат страхового відшкодування, а саме стягнення на користь ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 50000 грн. та на користь ОСОБА_1 шкоди завданої здоров`ю у розмірі 50000 грн. Завдана матеріальна шкода підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 в сумі 195 277 грн. У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 протиправними діяннями відповідача ОСОБА_3 моральної шкоди, враховуючи характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач ОСОБА_1 їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його житті, суд приходить до висновку, що обґрунтованим, розумним і справедливим розміром відшкодування позивачу ОСОБА_1 спричиненої йому, протиправними діяннями відповідача, моральної шкоди є сума в розмірі 20 000 гривень.

Рішення суду в частині вимог, в задоволені яких відмовлено, не оскаржене, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Висновки суду першої інстанції, в оскаржуваный частины, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Так, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 , 28 грудня 2014 року близько 08 год. 30 хв. керуючи автомобілем «BYD S6», д.н.з. НОМЕР_1 по автодорозі Київ-Харків в напрямку м. Харків, поблизу с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 237-С/15 від 03.03.2015 року від дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 , отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

З висновку судової авто-технічної експертизи № 150 від 20.04.2015 року убачається, що причиною ДТП та виниклих наслідків у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_1 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень є невідповідності дій з боку водія автомобіля «BYD S6», д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху згідно з якими під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 06.10.2017 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді арешту на 6 місяців. На підставі п. «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від відбування призначеного покарання звільнено (а.с. 23-24). Крім того, вказаним вироком цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в межах кримінального провадження № 0001420 залишено без розгляду, оскільки позов заявлено не власником автомобілю. ( а.с. 13-14).

ОСОБА_2 є власником автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11.05.2012 року. ( а.с.12)

Власником автомобіля «BYD S6», державний номер НОМЕР_3 є відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Відповідальність власника транспортного засобу «BYD S6», державний номер НОМЕР_3 , застраховано відповідно до полісу № АС/9333370 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім», укладеного 09.04.2014року, зі строком дії з 12.04.2014 року по 11.04.2015 року. Згідно умов даного договору страхова сума за шкоду, спричинену життю та здоров`ю становить 100000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 50000 грн., франшиза - 510 грн. (а.с.66)

Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 1488 від 23.03.2015 розмір матеріальної шкоди завданої власнику автомобіля Toyota Camry, ОСОБА_2 визначається ринковою вартістю автомобіля на момент зіткнення в розмірі 245427,48 грн. (а.с. 15-33).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.(а.с. 183-184).

Листом від 01.02.2018 ПрАТ «Київський страховий дім» відмовив ОСОБА_2 у здійснення страхового відшкодування по ДТП яка сталася 28.12.2014 , у зв`язку з тим, що впродовж одного року з дати ДТП не було подано до Страховика заяву про страхове відшкодування. ( а.с. 74-75).

За змістом положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Розмір матеріальної шкоди,спричиненої внаслідок пошкодження автомобіля при ДТП , визначений експертним автотоварознавчим дослідженням, складеним ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса.

Даних на спростування розміру матеріальної шкоди матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_3 , вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що з ОСОБА_3 підлягають стягненню кошти на відшкодування шкоди в розмірі 195274,48 грн.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 237-С/15 від 03.03.2015 року від дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 , отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 150 від 20.04.2015 року причиною ДТП та виниклих наслідків у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_1 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень є невідповідності дій з боку водія автомобіля «BYD S6», д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 .

Враховуючи вину ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, пошкодження автомобіля, душевні переживання позивача ОСОБА_1 , нервовий стрес, викликані відсутністю коштів, порушення ходу звичайного життя які призвели до погіршення здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 у розмірі 20 000 гривень., який суд визначив з врахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності, який колегія суддів вважає достатнім.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить застосувати строк позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволені позову, оскільки ДТП сталася 28.12.2014 року, а позивачі звернулися у суд з цим позовом - 16.03.2018 року.

Колегія суддів не приймає ці доводи апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини другої статті 265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному процесі, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася 28.12.2014 року, цивільний позов у кримінальному провадженні подано 19.04.2017 (а.с. 200), вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 06.10.2017 цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в межах кримінального провадження № 0001420 залишено без розгляду, вирок набрав чинності 07.11.2017 ( а.с. 185-187) , позивачі звернулися до суду 16.03.2018 року.

Таким чином строк позовної давності відліковується з 28.12.2014 по 18.04.2017 складає 2 роки 3 міс. 20 день, з 07.11.2017 по 16.03.2018 - 3 міс 9 днів, а з урахуванням положень частини 2 статті 265 ЦК України, якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців, то на час звернення позивачів до суду до спливу позовної давності залишився строк у 6 місяців.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не грунтуються на законі.

Крім того, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі звертає увагу на наявність підстав для залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі.

Щодо підстав залишення позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 16.03.2018 та усіх поданих уточнених заяв без розгляду, скаржник посилається на положення п. 2 та п.8 ч..1 ст. 257 ЦПК України та вказує, що на його думку, при зверненні до суду позивачі порушили ряд імперативних норм ЦПК України та не усунули вказані недоліки, а саме порушені вимоги щодо оформлення позовної заяви, а також, що позовну заяву та всі уточнені позовні заяви підписано представником позивачів-адвокатом Кузнецовим Ю.А. без належних повноважень.

Статтею 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо( зокрема) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Судом апеляційної інстанції перевірялися доводи апелянта щодо відсутності повноважень представника позивачів на подання позовної заяви.

На підтвердження наявності таких повноважень позивачем надано ордери адвоката, що надають йому право на представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у суді.

Сам позивач наполягав, що адвокат діяв в його інтересах в межах наданих йогму повноважень.

За таких обставин підстав вважати, що позов подано представником без належних повноважень колегія суддів не вбачає.

Підставою для закриття провадження по справі, апелянт ОСОБА_5 зазначає наявність судового рішення, яке набуло законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2015 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (надалі ПрАТ «Київський страховий дім») про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в якому просили просили стягнути (а.с. 50-54) з ОСОБА_3 : - на користь ОСОБА_2 195247,48 грн. майнової шкоди від пошкодження автомобіля, - на користь ОСОБА_1 100000 грн. моральної шкоди та процесуальні витрати (1003,68 грн. за проведення автотоварознавчої експертизи, 5000 грн. юридичне забезпечення, судові витрати).

- з ПрАТ «Київський страховий дім»: - на користь ОСОБА_2 50000 грн. страхових виплат від пошкодження автомобіля, - на користь ОСОБА_1 50000 грн. страхових виплат за шкоди, спричинену здоров`ю. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що 28.12.2014 року сталася ДТП, автомобілі були пошкоджені та спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_1 , за даним фактом ДТП порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 286 КК України та кримінальне провадження було направлено до суду, і в своїх показаннях ОСОБА_3 визнав свою провину за ч.1 ст. 286 КК України.

Звертаючись до суду в березні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (далі за текс том - ПрАТ «Київський страховий дім»), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог від 24.06.2019 року, просили стягнути з ПАТ «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_2 , страхове відшкодування за шкоду завдану майну у розмірі 50 000 грн., на користь ОСОБА_1 , страхове відшкодування шкоди завданої здоров`ю в розмірі 50 000 грн., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди завданої майну у розмірі 195247,48 грн., а також на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. Крім того, просили стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, які складаються з : 1003,68 грн. - проведення автотоварознавчої експертизи, 5000 грн. - юридичне забезпечення.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 28.10.2014 сталася ДТП внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 , правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження автомобіля та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , винуватість ОСОБА_3 у ДТП встановлена вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 06.10.2017.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені позови не є тотожніми, оскільки підстави позову, тобто факти (обставини), на підставі яких, позивачі просили задовольнити позов є різними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що внаслідок ДТП, в якій постраждав позивач ОСОБА_1 , спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_2 та моральну шкоду ОСОБА_1 .. Даних про намагання відповідача хоча б частково відшкодувати завдану шкоду матеріали справи не містять.

Проте тривалий період розслідування та розгляд у суді кримінальної справи за фактом ДТП не повинен позбавити потерпілу особу права на отримання відшкодування шкоди, спричиненої злочином.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 18 серпня 2020 року.