ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1829/20 Справа № 183/6250/17 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

25.12.2017 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що 07 серпня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 500,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав відповідачу кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 15 листопада 2017 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 27 896,44 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2 182,26 грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 16 128,47грн., заборгованості за пенею у розмірі 8 019,21 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 250,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 1 316,50 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача (а.с.2-4).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року, в якому ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2019 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с.110-113).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 120-123).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ЗАТ "ПриватБанк", правонаступником якого за установчими документами визнається позивач, АТ КБ "ПриватБанк" 07 серпня 2008 року відкрив ОСОБА_2 рахунок на умовах договору, укладеного відповідно до ст.ст. 634, 1066 ЦК України в формі приєднання позичальником до "Умов та правил надання банківських послуг", та "Тарифами Банку", що викладені на банківському сайті, що обов`язкові для сторін згідно з ст. 629 ЦК України, і підтверджується підписаною відповідачем заявою (а.с. 14, 16-30).

На цих умовах позивач зобов`язався виконувати розпорядження про перерахування і видачу відповідних сум з цього рахунка та проводити інші операції за рахунком, ініційовані ОСОБА_2 згідно з п. 1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" за допомогою платіжної картки "Универсальная". При цьому, відповідно до п. 1.1.7.3 та п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг картрахунки відкриті на невизначений строк, а договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Також встановлено, що 05 грудня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , після чого її прізвище було змінено на " ОСОБА_2 " (а.с. 52).

Позивач за цим договором згідно з ст.ст. 1054, 1056, 1069 ЦК України зобов`язався в майбутньому кредитувати рахунок під проценти за ставкою 43,20 % річних, встановивши кредитний ліміт на картку у сумі 2 500,00 грн.

Відповідач зобов`язався відповідно до умов надання кредиту за п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг використовувати і повернути банку кредит належним чином, сплативши проценти та інші платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним, в якому здійснено платіж на користь відповідача, що він мав виконати згідно з ст. 526 ЦК України.

Термін дії кредитної картки "Универсальная" виданої на виконання умов кредитного договору №б/н від 07 серпня 2008 року закінчився у серпні 2011 року (а.с. 54, 88), а позовна заява подана позивачем 05 грудня 2017 року (а.с.2-4), тобто з порушенням строку позовної давності, про застосування якої просила відповідачка.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернуся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що між сторонами 07.08.2008 року було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитним договором, на думку позивача, є сукупність документів, що містять умови надання кредиту, а саме: заява від 07.08.2008 року, Тарифи банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.14-30).

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву від 07.08.2008 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами (а.с.14); розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.5-13); витяг з тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.15); витяг з умов та правил надання банківських послуг (а.с.16-30); витяг з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору б/н від 07.08.2008 року (а.с.124-142); довідку про надання кредитних карток згідно укладеного договору (а.с.143).

Відповідно до анкети-заяви від 07.08.2008 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, вбачається, що кредитний ліміт визначено в розмірі 0,00 гривень, зі сплатою 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, відповідно до вказаної анкети відповідачу була видана картка за № НОМЕР_1 .

Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачем 07.08.2008 року, вбачається, що сторони також погодили умови сплати неустойки (пені та штрафу) за несвоєчасне невиконання зобов`язання (а.с.15).

Згідно довідки про надання кредитних карток згідно укладеного договору, вбачається, що остання картка випущена 30.10.2012 року, термін дії якої до 08/16 (а.с.143).

Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання, і у нього перед позивачем станом на 15.11. 2017 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 27 896,44 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2 182,26 грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 16 128,47 грн., заборгованості за пенею у розмірі 8 019,21 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 250,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 1 316,50 грн. відповідно до доданого позивачем розрахунку (а.с. 5-13).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1,2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тобто, із зазначеної анкети заяви та довідки про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду", які підписані відповідачем, вбачається, що сторони погодили проценти за користування коштами та відповідальності у вигляді неустойки (пеня, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми.

Однак дана анкета - заява не містить суми кредитного ліміту.

А тому, надані позивачем докази на підтвердження суми нарахованої заборгованості по всім її складовим, а саме: розрахунок заборгованості та витяг з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору б/н від 07.08.2008 року, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки останні містять різні відомості та суперечать одним одному, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити розмір заборгованості по кредиту, нарахованих процентів, пені та штрафів.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме: розміру наданого відповідачу кредиту. Наявні в матеріалах справи розрахунок заборгованості та рух коштів по рахунку містять різні відомості щодо сум, а тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих процентів, пені та штрафів відповідачу не є можливим.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити правові підстави нарахування заборгованості за кредитним договором, обґрунтованість позовних вимог, відповідність нарахованої заборгованості умовам договору, її розмір, складові частини та період за який вона нарахована.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку " № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: