ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1094/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/16696/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2019 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) вказувало, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 19000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, оформивши Заяву №б/н. від 17.02.2012 року та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним були виконанні усі взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку із чим виникла заборгованість станом на 31.05.2019 року у розмірі 641445,89 грн. з яких: 19173,49 грн. - заборгованість за кредитом; 617473,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4798,90 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості і кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 122716,65 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.02.2012 року та судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитом в сумі 19173 грн. 49 коп., заборгованість за процентами - 103543 грн. 16 коп., а всього 122716 грн. 65 коп. та судовий збір в сумі 1921 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідачку про розгляд справи, у зв`язку із чим вона була позбавлена можливості подати відзив на позов та заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Також, апелянтка вказує, що придбала у безвідсоткову розстрочку споживчий товар, за який повинна була розраховуватись поповнюючи банківську карту, проте вона вказує, що не пам`ятає, що просила надати їй кредит в сумі 19000 грн. та не писала заяву на його отримання. На думку апелянтки, суд прийшов до помилкового висновку про наявність між сторонами договірних відносин, адже надані позивачем на підтвердження позовних вимог витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та розрахунок заборгованості не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування, оскільки не містять підпису відповідача. Крім того, в анкеті-заяві також відсутні дані про умови кредитування. Апелянтка вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, згідно якої АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати на захист своїх прав лише повернення суми фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи те, що відповідачкою в рахунок повернення кредитних коштів сплачено 27905,22 грн. і сума заборгованості за тілом кредиту не перевищує суму внесених відповідачем коштів, ОСОБА_1 вважає, що заборгованість перед Банком відсутня, тому просить у задоволенні позовних вимог Банку відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Так, позивач вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою, оскільки укладаючи кредитний договір сторони керувались положеннями ч.1 ст. 634 ЦК України, за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належних чином. Крім того, виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів Банку, а відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки вони є складовою частиною кредитного договору і підпис під ними не вимагається, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Представник апелянтки ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А. проти апеляційної скарги заперечила.

Апелянтка ОСОБА_1 до суду не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Так, в силу положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В зв`язку із неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду щодо доведеності позовних вимог; неправильним застосуванням норм матеріального права (невірне тлумачення положень ст. ст. 638, 1054 ЦК України) судове рішення підлягає в частині стягнення заборгованості по кредиту - до зміни, а в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитним коштами - до скасування із постановленням нового рішення в цій частині.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17 лютого 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою Анкети - Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Своїм підписом відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає між ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг. (а.с.12).

Разом з цим відповідачка засвідчила, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку та взяла на себе зобов`язання виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку (а.с. 12).

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що при укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання) і через порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного не надання коштів на погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право вимоги до відповідачки про стягнення кредитної заборгованості, що станом на 31.05.2019 року складає 641445,89грн., з яких: 19173,49 грн. - заборгованість за кредитом; 617473,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4798,90 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Однак позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 кредиту заборгованість у розмірі 122716,65 грн., що складається із 19173,49 грн. заборгованості за кредитом та 103543,16 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 122716,65грн., Хмельницький міськрайонний суд виходив з доведеності факту укладення кредитного договору між сторонами, отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання останньою своїх кредитних зобов`язань.

Однак, з такими висновками судова колегія не погоджується, виходячи із наступного.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі - Закон №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4)найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що у Анкеті - Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.02.2012 року, що підписана сторонами, сума бажаного кредитного ліміту і процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначені та відсутня умова щодо бажання ОСОБА_1 у отриманні послуги у вигляді саме кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», адже як вбачається із позовної заяви Банк посилається на те, що відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 19000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків в розмірі 30% на рік.

Також, як слідує із позову Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредитної заборгованості, просив стягнути крім заборгованості за кредитом і заборгованість по відсоткам за користування кредитом відповідно до п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 17.02.2012 року, посилався на копію Анкети -Заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, як невід`ємні частини договору №б/н від 17.02.2012 року, що укладений між сторонами.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Анкету - Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме в розмірі 30% на рік на залишок заборгованості у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви у розмірах і порядку їх нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг у ПриватБанку, відсутність у заяві домовленості сторін про бажаний кредитний ліміт, про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору №б/н від 17.02.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, Тарифів з обслуговування кредитної карти позичальника ОСОБА_1 , відсутність у заяві домовленості сторін про кредитний ліміт, про розмір відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження 14-131цс19, які в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом з 17.02.2012 року по 30.05.2017 року, що нарахована в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік та підтверджується п. 2.1.12.6. «Правил користування платіжною карткою» до задоволення не підлягають.

Відповідно і заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для відмови у позові в зазначеній частині.

Разом з тим, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отримання кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується випискою по особовому рахунку, з якої вбачається, що позичальник користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення кредиту (а.с. 111-121).

Із виписки по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 встановлено, що витрати по карті склали 36967,54 грн., а позичальником було повернуто банку кошти в сумі 26659,44 грн. Отже, станом на дату звернення до суду у позичальника перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальній сумі 10317,10 грн. (36967,54 грн. - 26659,44 грн.), яка і підлягає стягненню на користь позивача (а.с. 5-6).

Оскільки суд першої інстанції виходив з доведеності факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, тому оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту підлягає до зміни.

А отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є такими, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, аргументи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо неповідомлення відповідачки про день і час розгляду справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними.

Встановлено, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 26 червня 2019 року вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та роз`яснено відповідачу право на подачу до суду відзиву, письмові докази, що підтверджують заперечення, а також заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження (а.с.46).

Копію зазначеної ухвали та копію позову з додатками було направлено на адресу ОСОБА_1 04 липня 2019 року і 22 липня 2019 року зазначені документи були повернуті на адресу Хмельницького міськрайонного суду (а.с.47-48).

З огляду на вищенаведене, зазначений довід апеляційної скарги не є підставою для обов`язкового скасування судового рішення з підстав передбачених ч. 3 ст. 378 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитом змінити, зменшивши стягнути з ОСОБА_1 суму до 10317 (десять тисяч триста сімнадцять) грн. 10 коп.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року в частині стягнення відсотків скасувати та в цій частині постановити нове судове рішення.

В задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків відмовити.

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай