Дата документу 11.08.2020 Справа № 335/5977/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5977/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
№ 22-ц/807/1222/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів на користь спадкоємців,

ВСТАНОВИВ

В травні 2017 рокуОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів на користь спадкоємців.

В обґрунтування позову зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько позивачів за життя уклав 24.05.2012 два договори позики на суму 300 000 гривень, що еквівалентно 37550 доларам США та 25000 доларів США. На підтвердження укладення договорів позики позичальником ОСОБА_3 , складено дві письмові боргові розписки від 24.05.2012, в яких зазначено, що вищевказані грошові кошти отримувалися ним в борг строком на два роки.

06.02.2017 позивачі, кожен окремо, звернулися до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці О.В. з заявами про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4 .

21.03.2017 позивачами, як спадкоємцями позикодавця на адресу позичальника ОСОБА_3 було направлено вимогу, в якій повідомлялося відповідача про смерть позикодавця та про необхідність відповідачу повернути грошові кошти спадкоємцям, за договорами позики, за якими строк виконання зобов`язань настав 25.05.2014. Вимога була отримана відповідачем 28.03.2017, однак станом на час подання позовної заяви грошові кошти не повернуті, у зв`язку з чим, позивачі звернулися з позовом до суду та просять суд (відповідно до уточненого позову від 17.01.2019) стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у загальному розмірі 1 243 780 гривень 14 копійок, з яких: 300 000,00 грн. та 700 000,00 грн. сума основного боргу за договорами; 41 967, 12 грн. та 97 953,02 грн. сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 26.05.2014 по 22.01.2019; 103 860,00 грн. інфляційні збитки за вказані періоди.

Посилаючись на зазначені обставини просили суд, стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 621 890 гривень 07 копійки на користь кожного позивача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі адвоката Штабовенко Д.В. подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 виданого Дніпропетровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 27.01.2017 (т.1 а.с.27).

Позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 (його діти), що підтверджується: свідоцтвом про народження позивача ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 09.12.1993, видане Орджонікідзевським відділом ЗАГС, актовий запис №2269 від 24.11.1977 (т.1 а.с. 18); свідоцтвом про народження позивача ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ), серія НОМЕР_3 від 24.01.1973, видане Орджонікідзевським районним бюро ЗАГС, актовий запис №14 (т.1 а.с.24); свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_4 від 13.07.1991, видане відділом ЗАГС міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис №1224 (зміна прізвища з « ОСОБА_5 » на «Польська» (т.1 а.с.21); свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_5 від 17.01.199, видане відділом РАГС Жовтневого району м. Запоріжжя, актовий запис №26 (т.1 а.с.22); свідоцтвом про одруження НОМЕР_6 від 18.03.2000, видане відділом РАГС Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №265 (зміна прізвища з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (т.1 а.с.23).

Батько позивачів за життя ІНФОРМАЦІЯ_3 уклав два договори позики на суму 300 000 гривень, що еквівалентно 37 550 доларам США та 25 000 доларів США. На підтвердження укладення договорів позики позичальником ОСОБА_3 , складено дві письмові боргові розписки від 24.05.2012, в яких зазначено, що вищевказані грошові кошти отримувалися ним в борг строком на два роки (т.1 а.с.28-29), факт їх написання відповідачем ОСОБА_3 не оспорюються та відповідно до ч. 1 ст .82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

06.02.2017 позивачі, кожен окремо, звернулися до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці О.В. з заявами про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4 (т.1 а.с.25-26).

21.03.2017 позивачами, як спадкоємцями позикодавця на адресу позичальника ОСОБА_3 було направлено вимогу, в якій повідомлялося відповідача про смерть позикодавця та про необхідність відповідачу повернути грошові кошти спадкоємцям, за договорами позики, за якими строк виконання зобов`язань настав 25.05.2014. Вимога була отримана відповідачем 28.03.2017 (т.1 ас. 30-31).

Відповідач заперечує проти повернення боргу. посилаючись на те, що за життя позикодавця він перебував з ним у добрих стосунках, повертав йому поступово грошові кошти, перераховуючи їх на банківську картку, частину грошових коштів, отриманих у позику в доларах також повернув, про що позикодавець скалв та надав йому розписку.

Крім того, відповідач посилався на припинення боргових зобов`язань перед кредитором внаслідок укладення між сторонами Договору про припинення зобов`язання угодою сторін від 24.11.2016 (т.1 а.с.95, оригінал т.1 а.с.112), в якому встановлено, що Договір позики від 24.05.2012, за яким відповідач зобов`язаний був повернути до 24.05.2014 отримані ним у позику кошти, а саме: 25 000 доларів США та 300 000 гривень, припиняє свою дію і вступає в силу цей договір, відповідно до якого позивач зобов`язується передати ОСОБА_4 суму відступного у розмірі 23 000 гривень у строк не пізніше 31.12.2016, оригінал якого був предметом експертного дослідження №21656/17-32/21657/17-33/22695/17-31 від 15.11.2018, відповідно до якого: «п.2. Підпис від імені гр. ОСОБА_4 в наданому договорі про припинення зобов`язань згоди сторін від 24.112016 виконаний за допомогою рельєфного кліше штампу із зображенням підпису, тобто не рукописним приладом (ручкою), а являє собою відтиск, нанесений факсиміле» (т.1 а.с.57).

На виконання договору від 24.11.2016, відповідачем 01.12.2016 та 26.12.2016 здійснено два банківських перекази на ім`я ОСОБА_4 по 11500 гривень кожний, тобто відповідачем були виконанні всі грошові зобов`язання перед ОСОБА_4 , що підтверджується копіями квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.96-97).

Оцінюючи доводи сторін та надані сторонами докази, суд першої інстанції вважав доведеним припинення боргових зобов`язань шляхом укладення договору про передання відступного.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції зазначив, що наявність у позивачів розписок не може беззаперечно свідчити про факт боргових зобов`язань, оскільки сукупність досліджених вище доказів (копії квитанцій про переказ грошових коштів протягом 2013, 2014, 2015 років; розписка від 15.06.2016; договір про припинення зобов`язань від 24.11.2016, копії квитанцій про переказ грошових коштів від 01.12.2016 та від 26.12.2016), які суд приймає до уваги, свідчать про наявність факту припинення боргових зобов`язань відповідача.

При цьому, відтиск, нанесений факсиміле у договорі про припинення зобов`язань від 24.11.2016 (підпис ОСОБА_4 ), що встановлено експертом, на думку суду першої інстанції , беззаперечно не свідчить про те, що ОСОБА_4 не міг укласти даний договір. При цьому, сума відступного, зазначеного у договорі, сплачена у вказаному розмірі (23 000,00 грн.) та у строк, передбачений цим договором (до 31.12.2016), що підтверджується копіями відповідних квитанцій.

Натомість при апеляційному розгляді були витребувані та досліджені банківські відомості про зарахування коштів від позичальника на банківську картку позикодавця.

З цих відомостей вбачається, що і раніше протягом тривалого часу позичальник сплачував позикодавцеві щомісячно однакові грошові суми по 11500 гр,

Тому висновок суду про те,що сплачені за останні два місяці грошові суми становлять відступний , є припущенням.

До того ж позичальник, сплачуючи грошові кошти, не зазначав призначення платежів.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що фактично сплачені позикодавцеві відповідачем кошти шляхом зарахування їх на банківську картку позикодавця, підтверджують сплату боргу, позаяк як доводів, так і доказів про існування між позичальником та позикодавцем будь-яких інших грошових зобов`язань позивачі не надали.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним доказом припинення зобов`язань між позичальником та позикодавцем є договір про передання відступного.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законами, іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Виходячи зі змісту вказаних норм письмова згода сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису є формою підтвердження відповідного факсимільного відтворення підпису його власноручному аналогу.

З матеріалів справи та наданих сторонами доказів не вбачається, що мала місце письмова згода сторін, у якій містилися б зразки відповідного аналога власноручного підпису позикодавця.

Натомість відповідач посилався на те, що сторони домовилися про передання відступного, спілкувалися між собою та жодних перешкод для власноручного підпису позикодавця в угоді про припинення зобов`язань не було.

За таких обставин, судова колегія вважає неможливим використання наданого відповідачем договору про відступний, який не підписаний власноручним підписом, належним доказом припинення зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).

Надані сторонами та витребувані судом докази свідчать таким чином про те, що між позикодавцем- правонаступниками якого є позивачі та позичальником відповідачем в справі існували договори позики, за якими згідно з наданими оригіналами розписок про отримання позики, позичальник отримав 300 000 гривень, що еквівалентно 37550 доларам США та 25000 доларів США.

За наданими відповідачем розпискою та відомостями банку, з зазначених сум позикодавцеві за життя було повернено 15 000 доларів США, про що наданий оригінал розписки, не оспорений позивачами, та зроблені грошові перекази на банківську картку у загальному розмірі 129 000 гр.

Ці грошові кошти за не спростованими твердженнями відповідача, були спрямовані на погашення боргу, тому розмір стягнення, про який просили позивачі, має бути зменшений на зазначену грошову суму.

Таким чином, на користь позивачів стягненню з відповідача підлягають сума боргу у розмірі по 225 000 гр. кожному (загальна сума боргу становить 450000гр. та складається з заборгованості по розписці про отримання у позику 25 тис доларів за вирахуванням 15 тис доларів що дорівнює 10 тис. доларів США та що еквівалентно 279 тис. гр., та заборгованості по розписці про отримання у позику 300 000 гр, з яких сплачено на банківську картку 129 тис. гр, а залишок заборгованості дорівнює 171 тис. гр. ( НОМЕР_7 )).

Також не оспорений відповідачем наданий позивачами розрахунок щодо визначення ними 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат.

Сплата річних відсотків та інфляційних втрат базується на положеннях ст. 625 ЦК та становить відповідно 63026 гр. та 59200 гр. ( 3% річних у розмірі по 31 513 гр. на користь кожного, а також інфляційні втрати у розмірі по 29600 кожному позивачеві).

За положеннями ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позов заявлено на 2 9959 248 гр. 100 %, задоволено 450 000 + 59200+ 63026= 572226- 19%, відповідно судовий збір у розмірі 19% становить 3860 гр., який має бути стягнений у рівних частках на користь кожного з позивачів ( по 1930 гр. на користь кожного..

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів на користь спадкоємців задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_2 суму боргу по 225 000 гр. кожному та 3% річних у розмірі по 31 513 гр. на користь кожного, а також інфляційні втрати у розмірі по 29600 кожному позивачеві.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 компенсацію витрат по оплаті судового збору по 1930 гр. на користь кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2010 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков