КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи виконавчого комітету Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом,у якому просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок відсутності понад шість місяців в порядку ст. 71 ЖК України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником особистого рахунку кв. АДРЕСА_2 , дана квартира була одержана сім`єю у складі 4 осіб на підставі ордеру від 14.07.1977 №г305017 виданого на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради від 13.06.1977р. №407/28, також на даний час квартира належить до житла державного фонду (у приватну власність в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду не передана, крім цього у спірній квартирі зареєстровано сім осіб, однак відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично з дня реєстрації та по даний час в зазначеній квартирі не проживав та не з`явився, внаслідок чого виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються і якій відповідач не сплачує, участі в утриманні даного житла, оплаті комунальних послуг, проведенні поточного ремонту не брав і не бере, чим об`єктивно порушуються права позивача.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києвавід 04 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не досліджено докази, які надані позивачем, а саме 03.07.2020 року позивач отримала ще один акт про те, що відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом останніх 12 місяців. Також, надає копію судового рішення по справі №759/17475/14-ц, яке свідчить про неоднакове застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до тих самих правовідносин.

Учасники справи відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачу на праві власності, матеріали справи не містить. Отже, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Позивачем надані докази -Акти на підвердження не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, разом з цим вони не ким не завірені та їх не можливо важати належними та допустимими доказами, а в Акті від 18.03.2020року не зазначено з якого часу відповідач не проживає у спірному приміщенні. Тому, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням немає.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданнюцивільного судочинства, визначеномуцим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічноз`ясованихобставин, на якісторонипосилаються як на підставу своїхвимог і заперечень, підтверджених тимидоказами, якібули досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18.11.2004, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що згідно довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації Форми№3 виданої КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» від 16.09.2011 №1137 зареєстровано сім осіб за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 10).

ОСОБА_9 видано ордер №Г305017 на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 складі сім`ї 4х осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (а.с. 11, 12).

Позивачем в якості доказу не проживання відповідача по справі за адресою:

АДРЕСА_1 надано акти складені 07.09.2018, 15.11.2019, 09.09.2019 у складі мешканців, які проживають у будинку АДРЕСА_3 про не проживання на вказаною адресою ОСОБА_2 .. Зазначені акти судами першої і апеляційної інстанцій не береться до уваги, оскільки вони складені не посадовими особами відповідної обслуговуючої організації (а.с. 24-26).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 22.10.1996 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 18).

Згідно акту від 18.03.2020 складеного майстром дільниці ОСОБА_11 та підписаний начальником ЖЕД-7 у складі трьох мешканців будинку

АДРЕСА_3 про те, що ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає (а.с. 51).

Встановлено, що з моменту складання вище зазначеного акту не пройшло шестимісячного строку.

Встановлено, що позивачем інших доказів щодо не проживання відповідача у спірному приміщенні без поважних причин та того, що відповідач не цікавиться житлом, суду не надано.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його житлові права на квартиру будинку АДРЕСА_3 були порушені відповідачем по справі, а тому відсутні правові підстави щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено докази, які надані позивачем, а саме акт від 03.07.2020 року, який позивач отримала про те,що відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом останніх 12 місяців, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції не приймається доказ, який не був поданий позивачем у суд першої інстанції, а поважності причин не подання його в суд першої інстанції не навів.

Доводи апеляційної скарги щодо копії судового рішення по справі №759/17475/14-ц, яке свідчить про неоднакове застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до тих самих правовідносин, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки правовідносини у цій справі не є релевантними до правовідносин встановлених у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 316, 317, 391 ЦК України, ст. 47 Конституції України та ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «21» жовтня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко