Справа № 439/295/17 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/1606/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

розглянувши у м. Львові в порядку письмового провадження цивільну справу №439/295/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Посікіри Романа Романовича на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2018 року, ухвалене в складі головуючого - судді Гулієвої М.І. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 62233.69 грн. за кредитним договором № б/н від 19 жовтня 2006 року та судові витрати у розмірі 1600.00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29 січня 2018 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк". Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк " ПриватБанк" заборгованість в сумі 62233,69грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3372,14грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 51 548,51грн., заборгованість за пенею та комісією-3873,34грн., 500грн.штрафу(фіксована частина), 2939,7грн-штраф (процентна складова) та 1600грн. судових витрат, а всього 63 833(шістдесят три тисячі вісімсот тридцять три)грн.69коп.

Рішення оскаржив представник відповідача - адвокат Поскіра Р.Р. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Стверджує, що у позивача не було законних підстав нараховувати проценти, пені та штрафи за користування кредитом, а суд відповідно не мав підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Крім цього, звертає увагу на твердження Банку про отримання відповідачем кредиту в розмірі 1500 грн., а стягнуто заборгованість в розмірі 3372,14, що суперечить твердженню позивача про суму отриманого кредиту , та свідчить про шахрайські дії банку при нарахуванні як тіла кредиту так і відсотків. Зазначає, що при ставці 36 % і сумі кредиту 3372,14 сума процентів за рік має становити 1214 грн., а нараховані позивачем відсотки в розмірі 51548,52 грн. є безпідставними. Судом не враховано строку дії картки та нараховано проценти поза спливом строку кредитування, заява про приєднання до Умов та правил ПАТ «Приватбанк» є нечитабельною, розрахунок заборгованості не містить прізвища особи, яка його склала, а відтак позов не підтверджений належними доказами. Процесуальні порушення полягають у тому, що суд не повідомив відповідача про розгляд справи. Просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) відповідачем АТ КБ «Приватбанк» Відзиву на апеляційну скаргу не надано (далі Відзив).

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи, законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг.

06 вересня 2006 року відповідач підписав заяву про надання йому кредитної картки «Універсальна» з кредитним лімітом 1500 грн. (а.с.9).

Своїм підписом відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно наданого позивачем Розрахунку, станом на 31.01.2017 року відповідачу нарахована заборгованість за кредитом в сумі 62233,69 грн., а саме: 3372,14 грн. заборгованість за кредитом, 51548,51 грн. - заборгованість за процентами, 3873,34-комісія, 3439,70 заборгованість по судовим штрафам.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір є обов`язковим для виконання сторонами та зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а тому задовольнив позов у повному обсязі.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду, зокрема в частині стягнення заборгованості за кредито, однак в меншому розмірі.

Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 51 548,51грн., заборгованості за пенею та комісією-3873,34грн., 500грн.штрафу(фіксована частина), 2939,7грн-штраф (процентна складова) рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, відсотки за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості про кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню та штрафи .

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, у заяві позичальника відсоткова ставка зазначена нерозбірливо, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недоведеність позовних вимог в частині стягнення відсотків, пені та штрафів позивачем.

Крім цього, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву- про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ Б «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи банку, однак таких матеріали справи не містять.

З врахуванням того, що відповідачем не визнається розмір зазначених позивачем процентів та за відсутності належної копії заяви чи її оригіналу витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 жовтня 2006 року шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане не враховано судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом та пені, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитним коштами та пені в обумовленому позивачем розмірі.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З врахуванням наведеного, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 51 548,51грн., заборгованість за пенею та комісією-3873,34грн., 500грн.штрафу(фіксована частина), 2939,7грн-штраф (процентна складова) відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту(фактично отримані кредитні кошти), колегія судів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема у заяві про перегляд заочного рішення (а.с.84-88) відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме, що він отримав кредит в розмірі 1500 грн. Користування відповідачем кредитними коштами також стверджується розрахунком заборгованості.

В ході розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів повернення банку кредитного ліміту у розмірі обумовленому у заяві, а також з врахуванням заяви відповідача про визнання позову в частині отримання кредиту в розмірі 1500 грн., наявні правові підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 1500,00 грн.

Щодо заявленої позивачем суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3372,14 грн., яка стягнута судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що збільшення кредитного ліміту передбачено лише Умовами та правилами надання банківських послуг, які як наведено вище в даному випадку не розцінюються як складова частина договору, а тому рішення в цій частині підлягає зміні шляхом стягення з відповідача в користь позивача суми кредиту в розмірі 1500 грн.

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позову про стягнення тіла кредиту підлягає зміні, а в частині стягнення відсотків за користування кредитом та пені -скасуванню .

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями ч.5 ст.268 ЦПК україни датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Посікіри Романа Романовича задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 29 січня 2018 року в частині задоволення позову про стягнення тіла кредиту в сумі 3372,14 грн. заборгованості за кредитом змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 29 січня 2018 року в частині задоволення позову про стягнення 51548,51. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 3873,34 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн.штрафу(фіксована частина), 2939,7 грн.-штраф (процентна складова) скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 38,56 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволених вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) 57,85грн. сплачених за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.М.Ванівський

О.Я.Мельничук