Справа № 462/2662/19 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/124/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного району м. Львова від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з участю третьої особи Приватного нотаріуса Чорного Ігоря Олеговича про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат ДжохР.В. звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно із заповітом від 08 вересня 2010 року ОСОБА_5 заповів ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 11 жовтня 2018 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса Чорного І.О. для реєстрації спадкової справи. Проте, нотаріус Чорний І.О. повідомив, що не може видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у свідоцтві про право на власність зазначена наступна адреса квартири АДРЕСА_2 , а у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 грудня 2006 року АДРЕСА_1 , замість правильної АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 02 квітня 2019 року, при проведенні в БТІ 04 лютого 2006 року державної реєстрації права власності на квартиру в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно було допущено описку в адресі прав власника квартири. Зазначена була адреса: АДРЕСА_1 , замість АДРЕСА_2 .

Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у вказаному реєстрі відсутні будь-які відомості щодо будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Такого будинку не існує.

ОСОБА_1 стало відомо, що до нотаріуса Чорного І.О. після смерті ОСОБА_5 також звернулися його спадкоємці за законом першої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак вона є єдиною спадкоємницею по заповіту ОСОБА_5 і має першочергове право спадкування по відношенню до спадкоємців за законом.

З урахуванням зазначених обставин, на підставі ст.ст.16,392,1218 ЦК України, представник позивачки просив:

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Рішенням Залізничного району м. Львова від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з участю третьої особи Приватного нотаріуса Чорного Ігоря Олеговича про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, щов заповіті ОСОБА_5 від 08 вересня 2010 року зазначено помилкову адресу, якої в реальності не існує. Також, згідно із постановою приватного нотаріуса Чорного І.О. від 17 квітня 2019 року мотивом відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину була наявність розбіжностей між змістом заповіту та складом спадкового майна.

Вказує, що наявність спору щодо права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та наявність помилки в заповіті щодо адреси спадкового майна вказують на те, що позивач обрала вірний і своєчасний спосіб захисту своїх порушених прав.

ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею по заповіту ОСОБА_5 і має першочергове право спадкування по відношенні до спадкоємців за законом (згідно із ч. 2 с. 1223 ЦК України).

Просить рішення Залізничного району м. Львова від 28 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з заповітом від 08 вересня 2010 року ОСОБА_5 заповів квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 .

Постановою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Чорного І.О. від 17 квітня 2019 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 07 листопада 2006 року ОСОБА_5 належить квартира АДРЕСА_1 , а заповітом від 08 вересня 2010 року ОСОБА_5 заповів квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно до правової позиції, викладеної у п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

У відповідності до вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, що ОСОБА_5 не належала квартира АДРЕСА_2 .

Крім того, ані відповідачами у справі, ані нотаріусом не оспорюється право власності спадкодавця ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , та як покликається сама позивач, у заповіті ОСОБА_5 від 08 вересня 2010 року помилково зазначено іншу адресу квартири, однак позивачка не звернулась до відповідного органу з метою виправлення такої помилки, після виправлення якої вона може безперешкодно отримати свідоцтво про право на спадщину, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав зазначений позов передчасним та безпідставним, та відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного району м. Львова від 28 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.