П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 237/1732/19

Номер провадження 22-ц/804/206/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року, у складі судді Ліпчанського С.М., дата складення повного судового рішення 25 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» (далі ТОВ "Агрофірма "Світанок") про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою, витребування правовстановлюючих документів з чужого незаконного володіння та розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 25 грудня 2013 року він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 200 грн. за земельну ділянку площею 5,0687 га, кадастровий номер :06:000:0196 та земельну ділянку площею 0,0737 га кадастровий номер :06:000:0197, що розташовані на території Новоселидівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, та належали йому на підставі Державного акту на землю ЯЕ № 201600, виданого 20 березня 2008 року відділом земельних ресурсів у Мар`їнському районі Донецької області. В цей же день в підтвердження передачі у фактичне володіння, користування та розпорядження вказаних земельних ділянок він видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Подолян О.О. Вважав, що між ним та ОСОБА_2 фактично було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого він продав ОСОБА_2 вищевказані земельні ділянки. Зазначив, що з указаного часу та дотепер ОСОБА_2 особисто користувався та фактично розпоряджався землею, здав її в оренду ТОВ «Агрофірма «Світанок», за що отримував кошти. В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовом про стягнення з нього, позивача, грошей у сумі 25 200 грн., зазначаючи, що вказана сума грошей була отримана позивачем не за купівлю-продаж земельної ділянки, а у якості позики.

Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року у цій справі затверджена мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ним, за якою право власності на земельну ділянку загальною площею 5,1424 га, яка належала йому було визнано за ОСОБА_2 , оскільки між ними фактично був укладений правочин купівлі-продажу. ОСОБА_2 спірну земельну ділянку переоформив на себе. Після оформлення на себе права власності на вказану земельну ділянку, 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 уклав письмові договори № 539 та № 539/1, за якими передав земельну дідлянку в оренду ТОВ «Агрофірма «Світанок» на строк до 31 жовтня 2017 року з визначенням загального розміру орендної плати у 11 321,6 грн щорічно, яка повинна сплачуватись йому орендарем з 01 жовтня до 31 грудня кожного року. На ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року прокуратурою Донецької області подана апеляційна скарга. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2018 року ухвалу суду першої інстанції про затвердження мирової угоди скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було повністю задоволено та стягнуто з нього грошові кошти у розмірі 25 200 грн. Постановою Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року скасовано і позов ОСОБА_2 задоволено і стягнуто з нього грошові кошти у розмірі 25200 грн з інших підстав, ніж визначно судом першої інстанції. На підставі постанови Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно відділу реєстрації Мар`їнської державної адміністрації Донецької області за його заявою від 20 листопада 2018 року винесені рішення про скасування державної реєстрації записів про право власності за номерами 23874148 та 23872490, згідно яких земельну ділянку було переоформлено на ОСОБА_2 . Зазначив, що право власності на земельну ділянку знову було повернуто до нього - позивача.

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 56 608 грн у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою; витребувати від ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на земельну ділянку; розірвати договори оренди №№ 539 та 539/1 від 31 жовтня 2017 року земельної ділянки площею 5,0687 га кадастровий номер :06:000:0196 та земельної ділянки площею 0,0737 га кадастровий номер :06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Світанок».

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що укладаючи договори оренди ОСОБА_2 діяв недобросовісно, оскільки на підставі довіреності повинен був їх укладати в його - ОСОБА_1 , інтересах; розмір стягнення орендної плати - 56 608 грн, визначено їм у сумарному виражені за дві земельні ділянки, що були передані ТОВ «Агрофірма «Світанок»; ураховуючи, що на підставі рішення суду поновлено його право власності на земельні ділянки, укладені договори оренди між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Світанок» не можуть залишатися без змін; факт передачі відповідачу Держаного акту на право власності на землю підтверджено матеріалами іншої справи, де ОСОБА_2 надавав суду копії цього документу.

Адвокат Васильчук Г.В., в інтересах ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що скарга позивача є безпідставною та необґрунтованою, оскільки вимоги позивача не грунтуються на законі та належних доказах.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Світанок» Часник М.І. посилається на те, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає; жодна з вимог позивача до ТОВ «Агрофірма «Світанок» не спрямована; передбачених законом підстав для розірвання договору оренди, укладеного 31 жовтня 2017 року між товариством та ОСОБА_2 немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав скаргу, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ТОВ «Агрофірма «Світанок» Часника М.І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що за змістом заяви від 25 грудня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу О.О.Подолян, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25200 грн. за продаж земельної ділянки площею 5,1424 га, кадастровий номер :06:000:0196, :06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, що належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №201660 від 20 березня 2008 року.

Цього ж дня ОСОБА_1 видав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 довіреність на право користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

31 жовтня 2017 року між ТОВ «Агрофірма «Світанок» та ОСОБА_2 було підписано договори оренди землі №№ 539, 539/1, за якими ОСОБА_2 передав ТОВ «Агрофірма «Світанок» в оренду земельну ділянку площею 5,0687 га, кадастровий номер :06:000:0196 та площею 0,0737 га, кадастровий номер :06:000:0197.

Відповідно до п. 4.2. договору оренди землі від 31 жовтня 2017 року розмір орендної плати складає 11 236,87 грн за користування земельною ділянкою площею 5,0687 га. та 84,73 грн за користування земельною ділянкою площею 0,0737 га.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності, яка є дійсною; позивач не надав достатньо доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру орендної плати, отриманої ОСОБА_2 за передачу в оренду земельних ділянок; передбачених законом підстав для розірвання договорів оренди від 31 жовтня 2017 року немає.

З висновками суду не можна не погодитися.

Щодо розірвання договору оренди.

Зі справи вбачається, що в жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 25200 грн, стверджуючи, що вказана сума грошей була отримана позивачем не за купівлю-продаж земельної ділянки, а у якості позики.

Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року затверджена мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою право власності на земельну ділянку загальною площею 5,1424 га, яка належала ОСОБА_1 , було визнано за ОСОБА_2 .

Після оформлення права власності на вказану земельну ділянку, 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 уклав письмові договори № 539 та № 539/1, за якими передав її в оренду ТОВ «Агрофірма «Світанок».

Ухвала Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року прокуратурою Донецької області була оскаржена в апеляційному порядку.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2018 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено і стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25200 грн.

Постановою Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року скасовано і ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ОСОБА_5 з інших підстав.

На підставі постанови Донецького апеляційного суду від 24жовтня 2018 року та за зверненням позивача Державним реєстратором прав на нерухоме майно Відділу реєстрації Мар`їнської державної адміністрації Донецької області за заявою ОСОБА_1 20.11.2018 року винесені Рішення про скасування державної реєстрації записів про право власності за номерами 23874148 та 23872490, згідно яких земельну ділянку було переоформлено на ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, укладеного 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Світанок», позивач посилався на те, що оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку скасовано та припинилося і земельна ділянка перейшла у його - ОСОБА_1 , власність, діючий договір оренди не може залишатися без змін і підлягає розірванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у позові в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням наступного.

За положеннями ст.ст.1,3 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно ст.ст.13,14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною

мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно п. 3.4. Договорів оренди землі №№ 539, 539/1 від 31 жовтня 2017 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Світанок», перехід права власності на земельну ділянку, що є предметом оренди, не є підставою для розірвання договору оренди землі.

Відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Таким чином, загальні положення цивільного законодавства відповідно найму передбачають перехід до власника речі прав і обов`язків наймодавця.

Згідно ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Ці ж положення законів відображені і в розділі 12 договорів оренди від 31 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції, підтримуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що на теперішній час його не влаштовують умови договору оренди від 31 жовтня 2017 року і він не бажає продовжувати відносини з ТОВ «Агрофірма «Світанок». Однак, ці обставини самі по собі не є безумовною підствою для розірвання договору оренди землі, оскільки договірні відносини складаються з прав та обов*язків учасників договору, а припинення цих відносин проводиться у встановленому законом порядку.

При цьому, позивач не заперечував того, що про повернення до нього прав на земельну ділянку площею 5,1424 га він не повідомив про це ТОВ «Агрофірма «Світанок» в порядку визначеному п. 12.7 договору.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про розірвання договорів оренди землі від 31 жовтня 2017 року.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Щодо стягнення грошових коштів.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 201660 від 20 березня 2008 року належала земельна ділянка загальною площею 5,1424 га, кадастровий номер :06:000:0196 та :06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області.

25 грудня 2013 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (відповідач) довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Подолян О.О., що зареєстровано у реєстрі за № 8229, згідно до якої, вказані особи окремо мали право користуватися вказаною вище земельною ділянкою, а саме, укладати договори оренди (найму), та будь-які інші договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах; одержувати належні йому майно, гроші (вклади), цінні папери (в тому числі дивіденди від них), а також документи від будь-яких осіб, установ, підприємств, організацій, дублікати будь-яких документів; договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах; одержувати за належне йому майно, гроші (вклади),цінні папери (в тому числі дивіденди від них), а також документи від будь-яких осіб, установ, підприємств, організацій, дублікати будь-яких документів, з приводу зняття з реєстраційного звіту та постановки на звіт; вести від його імені всі справи у всіх державних установах , кооперативних і громадських організаціях, органах нотаріату (строк дії довіреності до 25 грудня 2018 року).

31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Агрофірма «Світанок» договори оренди земельної ділянки № 539, № 539/1 на строк до 31 жовтня 2027 року.

З довідки ТОВ «Агрофірма «Світанок» від 27 грудня 2019 року вбачається, що в 2013 році орендну плату за землю одержував ОСОБА_1 , а з 2014 року ОСОБА_2 отримував в товаристві орендну плату за користування земельною ділянкою на підставі довіреності від 25 грудня 2013 року і, зокрема, йому було виплачено з урахуванням податків в 2014 році - 3755 грн, в 2015 році - 4572 грн, в 2016 році - 5204 грн, в 2017 році - 7130 грн, в 2018 році - 9113 грн.

Отже представлені матеріали свідчать про те, що ОСОБА_2 з 2013 року здійснював користування та розпорядження земельною ділянкою, належною ОСОБА_1 , на законних підставах, а саме, довіреності виданої йому позивачем.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 56 608 грн, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ця сума складається з орендної плати, отриманої відповідачем за час користування земельною ділянкою, що належала ОСОБА_1 , а потім перейшла у власність до ОСОБА_2 і яку останній здав в оренду ТОВ «Агрофірма «Світанок».

Згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ст.238 ЦК України.).

За положеннями ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що в 2013 році він фактично продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності на підставі Державного акта на землю від 20 березня 2008 року земельну ділянку та отримав за неї грошові кошти. Одночасно він оформив на ім`я ОСОБА_2 довіреність на право користування земельною ділянкою, укладення будь-яких договорів та отримання коштів від використання земельної ділянки. Після того, як ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку на підставі судового рішення, яке було скасовано за апеляційною скаргою прокурора, він - ОСОБА_1 вирішив, що ОСОБА_2 безпідставно отримував орендну плату від ТОВ «Агрофірма «Світанок» за користування земельною ділянкою за 2014-2018 роки, а тому грошові кошти в розмірі 56 608 грн (11 321 (щорічна орендна плата)х5років) підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що у нього виникло право на стягнення з ОСОБА_2 отриманої ним орендної плати за 2014-2018 роки за передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Агрофірма «Світанок», є безпідставними, оскільки правовідносини між сторонами договору оренди від

31 жовтня 2017 року щодо виплати ОСОБА_2 орендної плати ґрунтувалися на довіреності, що була видана позивачем відповідачу.

Доводи позивача в судовому засіданні апеляційного суду про те, що після скасування 29 березня 2018 року за апеляційною скаргою прокурора ухвали Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року про затвердження мирової угоди між ним та ОСОБА_2 , останній не мав права отримувати орендну плату також не заслуговують на увагу.

Згідно ст. 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Між тим, як свідчать матеріали справи та пояснення ОСОБА_1 , незважаючи на спір, що виник між сторонами, позивач свою довіреність на ім`я ОСОБА_2 від 25 грудня 2013 року не скасував та не висловлював ТОВ «Агрофірма «Світанок» будь-яких заперечень щодо можливості виплати відповідачу орендної плати за договором за 2018 рік.

Крім того, є переконливими висновки суду першої інстанції про те, що будь-яких об`єктивних доказів отримання ОСОБА_2 орендної плати в сумі 56608 грн. позивач суду не надав, а тому, рішення суду про відмову ОСОБА_1 у стягненні цієї суми з ОСОБА_2 є правильним.

Щодо витребування правовстановлюючих документів.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , він заявив вимоги до ОСОБА_2 про витребування правовстановлюючих документів на земельну ділянку 5,0687 га, кадастровий номер :06:000:0196 та 0,0737 га кадастровий номер :06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, а саме, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 201660 від 20 березня 2008 року, виданого 20 березня 2008 року відділом земельних ресурсів у Мар`їнському районі Донецької області на його ім`я (а.с.5).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що після продажу земельної ділянки він передав ОСОБА_2 оригінал Державного акту на землю та оформив довіреність на право користування та розпорядження земельною ділянкою.

Однак, за вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як свідчить зміст довіреності ОСОБА_1 від 25 грудня 2013 року, факт передачі відповідачу Державного акта на землю серії ЯЕ № 201660 від 20 березня 2008 року в ній не відображений (а.с.37).

Крім того, у справі відсутні інші будь-які докази того, що вказаний Державний акт знаходився у ОСОБА_2 ; на час укладення договору оренди від 31 жовтня 2017 року орендарю було передано копію Державного акта на землю (а.с.42,46).

Позивачем не представлено і апеляційному суду належних, достатніх та допустимих доказів того, що Державний акт на землю серії ЯЕ № 201660 від 20 березня 2008 року перебуває у відповідача і він безпідставно його утримує, порушуючи права та законні інтереси позивача.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість судового рішення про відмову у позові, в цій частині, визнаються безпідставними, оскільки судом першої інстанції дотримано вимог ст.89 ЦПК України, яка визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Розглядаючи заяву представника ТОВ «Агрофірма «Світанок» адвоката Часника М.І. про відшкодування за рахунок позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як свідчать матеріали справи, 18 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ТОВ «Агрофірма «Світанок» адвоката Часника М.І. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, крім іншого зазначено, що у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції товариство понесло судові витрати в розмірі 10000 грн за надання професійної правничої допомоги, а 03 січня 2020 року до апеляційного суду поступило окреме клопотання товариства про стягнення вказаної суми з позивача (а.с.148-149, 186-188).

На підтвердження своїх вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу представником ТОВ «Агрофірма «Світанок» адвокатом Часником М.І. надано договір № 09/12-1 від 09 грудня 2019 року, укладений між Адвокатським бюро «Максима Часника» та ТОВ «Агрофірма «Світанок» про надання правової (правничої) допомоги, додаток до цього договору з найменування послуг та вартості робіт, а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу 4000 грн, підготовка матеріалів до судового засідання в апеляційному суді - 1000 грн, представництво інтересів в суді апеляційної інстанції - 5000 грн; рахунок № 1 від 09 грудня 2019 року, виданий Адвокатським бюро «Максима Часника» на суму 10000 грн та платіжне доручення АТ «Ощадбанк» № 4838 від 09 грудня 2019 року про перерахування коштів ТОВ «Агрофірма «Світанок» у вказаному розмірі на рахунок Адвокатського бюро «Максима Часника» (а.с.164-169).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з заперечень ОСОБА_1 на клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, позивач посилався на те, що заявлені вимоги є неспівмірними з характером його позовних вимог, ціною позову та об`ємом роботи, що виконана адвокатом в інтересах ТОВ «Агрофірма «Світанок». При цьому позивач послався на те, що він працює

підземним електрослюсарем відокремленого підрозділу «Шахта «Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» та має середньомісячну заробітну плату в розмірі 9996 грн і виплата відповідачу 10000 грн фактично позбавить його місячного заробітку та засобів існування.

Колегія суддів, оцінивши рівень адвокатських витрат - підготовка відзиву на апеляційну скаргу в об`ємі 2-х аркушів тексту, відсутність переконливих обґрунтувань щодо витрат в розмірі 1000 грн за підготовку матеріалів до судового засідання, нетривалу зайнятість адвоката в судових засіданнях апеляційного суду - близько двох годин (18 грудня 2019 року та 08 січня 2020 року), вважає, що заявлена сума не є обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що у запереченнях на клопотання ОСОБА_1 не погоджується зі стягненням з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн, з наведеним відповідних обґрунтувань, які заслуговує на увагу.

Відшкодування ТОВ «Агрофірма «Світанок» понесених адвокатських витрат у зазначеній сумі - 10000 грн, не відповідає вищевказаним критеріям розумності і співмірності, а тому, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства 4 000 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» ( ) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 4000 (чотири тисячі) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 13 січня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко