Справа 431/1499/20
Провадження 2/431/511/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

(повний текст)

28 липня 2020 року. Старобільський районний суд

Луганської області

у складі:головуючого судді Колядова В.Ю.,

при секретарі Петренко К.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення вартості неповернутого майна за договором відповідального зберігання від 14.11.2011 року,

встановив:

09.04.2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення вартості неповернутого майна за договором відповідального зберігання від 14.11.2011 року.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 14.11.2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір зберігання, відповідно до якого позивач передав відповідачу на зберігання 150 тон насіння соняшнику і відповідач зобов`язався повернути це майно по вимогі позивача. Прийнявши товар на зберігання відповідач на підтвердження цього надав позивачу відповідну розписку від 14.11.2011 року. Згідно внесених до договору змін, станом на 19.09.2017 року кількість майна, що підлягає поверненню склала 140 тон насіння соняшнику. До теперішнього часу кількість майна, що підлягає поверненню складає 140 тон насіння соняшнику. Наприкінці 2019 року позивач усно звертався до відповідача з вимогою про повернення насіння соняшника, але отримав відповідь, що насіння соняшнику немає та відповідач йому нічого не винен. Позивачем було заявлено письмову вимогу про повернення насіння соняшнику, але відповідач не повертає насіння соняшнику. Позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу вартість переданого йому на зберігання товару за цінами, що склалися на момент проведення розрахунків. Відповідно до цінової довідки Луганської регіональної торгово-промислової палати, вартість тони насіння соняшнику станом на 20.03.2020 року становить 9240,91 грн. Тому, виходячи з розрахунку: 140 тон насіння соняшнику * 9240,91 грн. - вартість за тону насіння соняшнику = 1293727,40 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 в повному обсязі підтримав позовні вимоги позивача та просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 вартість неповернутого майна за договором відповідального зберігання від 14.11.2011 року у розмірі 1293727,40 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав в повному обсязі, з підстав викладених ним у відзиві на позовну заяву. Його інтереси довіряє представляти представнику адвокату Смолій Ю.В.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 вважала позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на заперечення ОСОБА_4 , викладені ним у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 та згідно яких вказано наступне:

Позивач ОСОБА_3 вважає, що між ними було укладено договір відповідного зберігання від 14.11.2011 року. Але, відповідач вважає, що це помилкове твердження, фактично вказаний договір не укладено, ніякого насіння соняшника «товарного» ним на зберігання ніколи не приймалося.

Відповідач ОСОБА_4 є приватним підприємцем, тобто є суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність та зареєстрований відповідно до закону як підприємець.

Додержання вимоги щодо форми договору не свідчить одночасно про досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, тобто про укладення договору.

До істотних умов будь-якого цивільно-правового договору, ЦК України відносить умову про предмет договору та решту умов, що визначені істотними законом, сторонами, або є істотними внаслідок необхідності для договорів відповідного виду.

Більшість відносин зберігання, належать до господарсько-правових, у зв`язку з чим учасники цих відносин зобов`язані додержуватись вимог, в тому числі, Господарського кодексу України. Останнім, істотними умовами будь-якого господарського договору встановлено умови про предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, відсутність у підписаному зберігачем документі положень щодо предмета, ціни або строку дії договору зберігання свідчитиме про недосягнення сторонами договору згоди щодо його істотних умов, тобто про не укладання договору зберігання з усіма відповідними правовими наслідками.

В розписці від 14.11.2011 року, яку позивач вважає договором відповідального зберігання, відсутня умова щодо ціни договору, а предмет цього договору взагалі належно не визначений та не погоджений сторонами. Фраза «семена подсолнечника «Товарний», яка фігурує в розписці від 14.11.2011 року, не можна вважати належним визначенням речі, що передається на зберігання.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Приписами ст. 1 ЗУ «Про насіння і садивний матеріал» від 26.12.2002 №411- IV встановлено, що насіння - рослинний матеріал, що використовується для сівби, включаючи власне насіння (насінину), плоди, супліддя; сертифікат на насіння - документ про відповідність, що засвідчує сортові або посівні якості насіння.

Згідно Національного стандарту України ДСТУ 4138-2002 «Насіння сільськогосподарських культур», методи визначення якості, яке поширюється на насіння олійних вбачається, що документами про якість насіння є державні і супровідні господарські документи.

Державними документами про якість насіння є: акт апробації сортового посіву; сертифікат на насіння України; посвідчення про кондиційність насіння. До супровідних документів відносять ті господарські документи, що видає виробник насіння, а саме: атестат на насіння; свідоцтво на насіння; свідоцтво на гібридне насіння. У разі перепродажу (перекупник) виписує нові супровідні документи на якість насіння (розділ 13 «Документи про якість насіння» ДСТУ 4138-2002).

Таким чином, в розписці відсутнє належне визначення, яке ж саме насіння соняшнику мається на увазі, з урахуванням нормативних актів і стандартів України. Також відсутні посилання на відповідний документ, який би свідчив, що так зване «товарне насіння» має відповідну якість, як того вимагають наведені вище норми. І в загалі, що таке насіння є «товарним».

Враховуючи наведені нормативні акти і стандарти України вбачається, що належним доказом отримання насіння на зберігання у розмірі 150 тон, може бути, як мінімум, товарно-транспортна накладна про доставку цього вантажу з відповідною відміткою про отримання такого вантажу. Оскільки таку кількість насіння, у розмірі 150 тон, неможливо доставити іншим засобом крім спеціально обладнаного вантажного транспорту, відсутність такого документу свідчить, що відповідач ніколи фактично не приймав на зберігання 150 тон насіння соняшнику, про яке йдеться в розписці.

Крім того, короткострокове зберігання соняшнику відбувається до одного місяця. Довгострокове зберігання (понад один місяць) можливе у зерносховищах без активного вентилювання з вологістю соняшника більш ніж 7,0% та засміченістю не більшою 2,0%. Відповідач вказує на те, що він не має у власності або користуванні зерносховищ де зміг би зберігати насіння.

Наявний розрахунок відповідача про вартість неповернутого майна по договору відповідального зберігання у розмірі 1293727,40 грн., де базою для розрахунку є цінова довідка № 6-С від 20 березня 2020 року, яка видана експертом М ОСОБА_5 . Надтока про орієнтовну середню вартість насіння на ринку України у розмірі 9240,91 грн., мав би місце коли мова йшла про насіння належної якості, що підтверджено документами передбаченими діючими стандартами і нормами України. Відповідач вважає, що насіння, яке начебто передане йому на зберігання, до такого не відноситься.

Природа виникнення розписки від 14.11.2011 року полягала в тому, що позивач надавав відповідачу в борг певну суму коштів у валюті гривня в 2010 році, при цьому оформлення, якихось розписок не вимагав. Після, через деякий час позивач забажав якось підтвердити, що він дав йому кошти в борг і запропонував написати розписку від 14.11.2011 року. Така розписка була відповідачем написана. Але, фактично позивач ніколи відповідачу насіння соняшника на зберігання не передавав. У нього взагалі відсутнє майно, де б він мав би змогу зберігати таку кількість насіння. До теперішнього часу сума, що позичалась, ним погашена. Але, внаслідок того, що змінився курс долара в 2014 році, а в цей час відповідач ще продовжував погашати борг, позивач вирішив, що він йому повинен суму боргу більше (з урахуванням зміни курсу долара США в 2014 році), про що вони не домовлялися. У наступному, ця удавана розписка про прийняття на зберігання насіння ним була продовжена аби уникнути фізичного конфлікту з позивачем, оскільки він приходив до нього і в різкій формі вимагав сплатити кошти, яких він у нього фактично не брав, або написати нову розписку вже на нову суму коштів. Ці обставини підтверджуються проектом розписки, яку позивач йому надавав, як зразок для написання.

У зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали покази про те, що вони були свідками як ОСОБА_3 з погрозами до ОСОБА_4 вимагав написати розписку про те, що ОСОБА_4 винен йому вартість насіння соняшнику, яку давав йому на зберігання. На що ОСОБА_4 відповів ОСОБА_3 , що ніякого насіння соняшнику він на зберігання у нього не залишав, у зв`язку з чим, нічого йому не винен.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з наступним.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з позовної заяви, 14.11.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір зберігання, відповідно до якого позивач передав відповідачу на зберігання 150 тон насіння соняшнику і відповідач зобов`язався повернути це майно по вимогі позивача. На підтвердження цього, відповідач надав позивачу відповідну розписку від 14.11.2011 року.

Однак, в суд вважає, що такий договір не був укладений, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України , за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В розписці від 14.11.2011 року, яку позивачем надано як доказ на підтвердження укладення договору відповідального зберігання, відсутня умова щодо ціни договору, а предмет цього договору взагалі належно не визначений.

У зв`язку з цим суд вважає, що розписка від 14.11.2011 року не є доказом укладення сторонами договору відповідального зберігання, оскільки її зміст не відповідає вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. ст. 936-937 ЦК України.

Інших доказів на підтвердження укладення договору відповідального зберігання позивачем не надано, а у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з чим, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Крім того, ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 09 квітня 2020 року було забезпечено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення вартості неповернутого майна за договором відповідального зберігання, шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти відповідача ОСОБА_4 в рамках суми позову у розмірі 1 293 727 (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі сімсот двадцять сім) гривень 40 копійок.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 09.04.2020 року.

На підставі викладеного ст. ст. 15, 16, 526, 527, 530, 368, 936, 937, 950, 953 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, ст. 81, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення вартості неповернутого майна за договором відповідального зберігання від 14.11.2011 року відмовити за необґрунтованістю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 09.04.2020 року (справа №431/1499/20, провадження 2-з/431/10/20), якою було накладено арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти відповідача ОСОБА_4 в рамках суми позову у розмірі 1 293 727 (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі сімсот двадцять сім) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.Ю. Колядов