Провадження № 2/344/388/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Личковської М.С., Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківська міська рада про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 01.06.2010 р. шлюб між сторонами - розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства позивачу рішенням Івано - Франківського облвиконкому №196 від 13.10.1987 року видано ордер НОМЕР_1, на 1 - кімнатну квартиру, загальною площею 41,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . Спільне сімейне життя між сторонами не склалося, між ними склалися вкрай негативні стосунки, адже люди різних поглядів на життя, різних вподобань, не підтримують сімейно - шлюбні стосунки, ведуть окремо господарство, окремий бюджет, до примирення не прагнуть однак спільно проживають у спірній квартирі. Позивач намагався домовитися з відповідачкою про поділ майна, а саме квартири загальною площею 41,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка надана позивачем рішенням Івано - Франківського облвиконкому №196 від 13.10.1987 року, при цьому врахував, що вказана однокімнатна квартира по характеристиці, є неподільною річчю. Позивачем відповідачу запропоновано варіанти поділу квартири, зокрема, компенсувати вартість 1/2 квартири йому і відповідно залишити спірну квартиру за нею. Позивач запропонував відповідачці і другий варіант поділу спірної квартири, позивачем компенсовується вартість 1/2 квартири відповідачці і відповідно спірну квартиру залишити позивачеві. Однак, відповідачка - ОСОБА_2 від запропонованих варіантів поділу відмовляється, мотивує, що квартира належить їй, оскільки вона там проживає. Відповідно до Звіту про оцінку майна здійсненого оціночною компанією ТзОВ "ГАЛТЕКС ПЛЮС" від 22.09.2017 р. загальна вартість спірної квартири становить 249 857,00 грн. Враховуючи те, що спільним майном є квартира загальною площею 41,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , та те, що квартира є неподільною, спільне володіння і користування вказаною квартирою є неможливим, вважає за необхідне здійснити реальний поділ майна, шляхом внесення позивачем на депозитний рахунок половину вартості квартири. Позивач має можливість внести на депозитний рахунок суду половину вартості спірної квартири. Просив позов задоволити в повному обсязі.

13.11.2017 року відповідачка направила до суду заперечення на позов, відповідно до якого вважає, подану позовну заяву ОСОБА_1 безпідставною і абсурдною. Даний позов не ґрунтується на діючому законодавстві, більше того, в позові зазначені неправильно норми права. Також в позові не зазначені і не надані до нього належні докази, а саме, не надано докази права власності на майно ( квартиру), яку просить поділити позивач. Такі докази позивач і не може надати, так як однокімнатна квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, квартира не приватизована, а тому не є власністю позивача чи подружжя. А отже, спірна квартира не може бути предметом поділу майна подружжя. Позивач приховав від суду, що він з вересня 2010 р. перебуває в шлюбі з іншою жінкою, ОСОБА_3 і з того часу проживає з нею. В комунальній квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідачка ОСОБА_2 та їхній з відповідачем син - ОСОБА_4 . До того ж, строк позовної давності про поділ майна подружжя ( якби таке було) - 3 роки, а позивач вже більше 7 років живе в іншому шлюбі. Просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 18,19).

22.08.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківську міську раду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених в запереченні, просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила, так як спірна квартира є власністю територіальної громади м. Івано-Франківська, не приватизована сторонами, а тому не підлягає поділу, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вбачається з копії ордеру НОМЕР_1 від 03.04.1989 року, ОСОБА_1 та членам його сім`ї (дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_5 , сину ОСОБА_4 ) надано право на заняття кімнати АДРЕСА_1 (а.с.81).

Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядуваннявидає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану площу в гуртожитку.

Згідно ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті , селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до довідки №02-02/3946 від 07.11.2017 року виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім"ї видана ОСОБА_2 , про те що за адресою АДРЕСА_1 належить (форма власності) власність місцевих Рад. На даній житловій площі зареєстровані три чоловіки: ОСОБА_1 -уповноважений власник(основний кв. наймач), ОСОБА_2 -колишня дружина, ОСОБА_4 -син(а.с.20).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження придбання будь - якого майна сторонами у шлюбі. Посилання позивача, що на його ім"я було видано ордер на кімнату в гуртожитку, яка ні ним, ні членами його сім"ї не приватизовувалась у встановленому законом порядку, не може вважатись спільним майном подружжя, оскільки, ордер є лише підставою на вселення громадян в кімнату гартожитку, проте не встановлює право власності особи на це майно.

У відповідності зі ст.331 ЦП України, право власності на нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, спорудження і т.п.), що відповідно до закону підлягає державної реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Івано-Франківська, сторонами не приватизована, а тому не є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, іншого майна подружжя яке б підлягало поділу сторонами не заявлялось, а відтак позовна вимога про поділ спільного майна подружжя є не обгрунтованою та не підлягає до задоволення.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обгрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 57 СК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківська міська рада про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 05.02.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.