ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/174/20Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/810/20 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін представник ОСОБА_1 -адвокат Трачук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 601/174/20 за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року,ухваленого суддею Коротич І.А., дата складання повного тексту рішення 08 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування та прокуратури ,-

ВСТАНОВИВ:

У січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Тернопільської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтуванні позовних вимог вказувала, що 05 лютого 2013 року у РВ надійшла заява директора КП Кременецької міської ради «Міськводгосп», щодо скоєння ОСОБА_1 головним бухгалтером КП «Міськводгосп» Кременецької міської ради, порушень вимог чинного законодавства, зокрема при нарахуванні та виплаті премій. Дану заяву внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106, правової кваліфікації частина 2 статті 191 КК України. Окрім того, 14 лютого 2013 року до чергової частини Кременецького РВ УМВС України в Тернопільській області поступило ще два повідомлення про скоєння ОСОБА_1 правопорушень, передбачених частиною 1 статті 364 КК України. Дані повідомлення теж було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 16 травня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

22 травня 2013 року слідчим відділенням Кременецького районного відділу МВС України в Тернопільській області щодо ОСОБА_1 складено обвинувальний акт, який був затверджений 29 травня 2013 року прокурором прокуратури Кременецького району Тернопільської області у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000106 від 05 лютого 2013 року. Зокрема, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_1 своїми умисними діями, що виразилися в розтраті та привласненні чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, вчинила злочин, передбачений частиною 3 статті 191 КК України. 25 грудня 2015 року у даному кримінальному провадженні, під час судового розгляду, змінено обвинувачення та складено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, а саме - у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди інтересам окремої юридичної особи комунальної форми власності.

Зазначала, що вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 367 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 липня 2019 року, вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року по справі № 601/1267/13-к залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 601/1267/13-к відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Василюка А.А. на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 липня 2019 року.

На думку позивача незаконними діями органів досудового розслідування, органами прокуратури були порушені конституційні права та свободи ОСОБА_1 , заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік її установлені зв`язки та звички, погіршились відносини з оточуючими. Окрім того, було порушено нормальні життєві зв`язки ОСОБА_1 , оскільки значний проміжок часу вона повинна була витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. У зв`язку із наведеним позивач просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 368394 гривень моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями прокуратури Тернопільської області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 - 344779 гривень моральної шкоди

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області надійшла апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У доводах апеляційної скарги апелянта посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи. Зокрема вказує, що сам факт наявності виправдувального вироку не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. На дані правовідносини жодним чином не розповсюджується презумпція моральної шкоди. Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди реалізується, шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відшкодування моральної шкоди проводиться у разі коли незаконні дії органів , що здійснюють оперативну розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, однак позивачем не додано до матеріалів справи доказів визнання жодних дій органу досудового розслідування незаконними та доказів порушення її нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_1 , в якому позивач просить залишити оскаржуване рішення без змін,а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема вказує, що в апеляційній скарзі не міститься доводів, які б свідчили про про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Позивач вважає рішення суду таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

В судове засідання представник Державної казначейської служби, прокуратури Тернопільської області,Міністерства фінансів України не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення..Причини своєї неявки учасники справи суду не повідомили. У зв`язку з чим , суд вважав за можливе розглянути справу у х відсутність відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України.

Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області звернувся в суд із заявою про розгляд даної справи за їхньої віжсутності у звязку з перебуванням представника у відрядженні , а тому виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду справи за їх відсутністі.

Представник позивача адвокат Ткачук І В. проти доводів апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, наявності виправдувального вироку суду щодо ОСОБА_1 , який набрав законної сили, тобто існування фактичних та правових підстав для відшкодування на її користь моральної шкоди державою через стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України - 344779 гривень, визначивши мінімальний розмір моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством та судом з мотивів характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазнала позивачка.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 05 лютого 2013 року у РВ надійшла заява директора КП Кременецької міської ради «Міськводгосп», щодо скоєння ОСОБА_1 головним бухгалтером КП «Міськводгосп» Кременецької міської ради, порушень вимог чинного законодавства, зокрема при нарахуванні та виплаті премій. Дану заяву внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106, правової кваліфікації частина 2 статті 191 КК України.

14 лютого 2013 року до чергової частини Кременецького РВ УМВС України в Тернопільській області поступило ще два повідомлення про скоєння ОСОБА_1 правопорушень, передбачених частиною 1 статті 364 КК України. Дані повідомлення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

16 травня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

22 травня 2013 року слідчим відділенням Кременецького районного відділу МВС України в Тернопільській області щодо ОСОБА_1 складено обвинувальний акт, який був затверджений 29 травня 2013 року прокурором прокуратури Кременецького району Тернопільської області у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000106 від 05 лютого 2013 року.

25 грудня 2015 року у кримінальному провадженні за № 0000106 від 05 лютого 2013 року, під час судового розгляду, змінено обвинувачення та складено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, а саме - у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди інтересам окремої юридичної особи комунальної форми власності.

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 367 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 липня 2019 року, вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року по справі № 601/1267/13-к залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 601/1267/13-к відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Василюка А.А. на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 липня 2019 року.

Відповідно до вироку Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 367 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України. Отже, ОСОБА_1 перебувала під слідством з 16 травня 2013 року (з часу проголошення підозри у вчиненні кримінального правопорушення) по 05 березня 2019 року (ухвалення вироку Кременецького районного суду Тернопільської області), що загалом складає 73 місяці.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

З врахуванням викладеного вище є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що виправдувальний вирок не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки суд першої інстанції при визначення моральної шкоди насамперед виходив з того, що позивач, перебуваючи під слідством протягом значного періоду часу дійсно зазнала моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах в емоційному стані, почуттями розгубленості, щоденними негативними переживаннями та тривогою .

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

В апеляційній скарзі відповідач не ставить питання про зміну резолютивної частини щодо розміру відшкодування моральної шкоди і виключення органу через який грошові кошти мають перераховуватися- Державної казначейської служби України.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 367 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України. , що свідчить про є підставою для відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка полягає у стражданнях внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушенні та зміні у негативний бік її установлених зв`язків та звичок, погіршенні відносин з оточуючими.

Судом першої інстанції встановлено, що моральну шкоду, позивач пов`язує з незаконним діями органів досудового розслідування, органами прокуратури , що призвело до порушення конституційних прав та свободи ОСОБА_1 . Розмір моральної шкоди визначється з урахуванням часу перебування позивача під слідством:з 16 травня 2013 року по 09 липня 2019 року, (розрахунковий період становить 73 місяців, а тому розмір відшкодування моральної шкоди, становить 344779 грн).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та в постанові Верховного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за №569/12383/17 зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом з 16 травня 2013 року по 09 липня 2019 року, більше ніж 6 років, розрахунковий період становить 73 місяців і тільки вироком Кременецького районного суду від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 була визнана невиноватою у предявленому обвинуваченні за частиною1 статті 367 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину,передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Такий тривалий час перебування під слідством негативно вплинуло на душевні і психічні страждання, яких зазнала позивачка, упродовж 6 років були повністю паралізовані всі можливі життєві звязки, були утрудненні спілкування і стосунки з оточуючими людьми, вона не мала можливості нормально працювати, не могла реалізувати своє конституційне право на працю. В засіданні апеляційної інстанції представник позивачки пояснив, що позивачка ОСОБА_1 була звільнена з роботи у звязку з втратою довіря, а саме із-за підозри у вчиненні кримінального правопорушення, що вплинуло на тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, час зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і на час розгляду справи позивачка із-за цих підстав не прийнята на роботу. Крім того, у звязку з перебуванням під слідством і судом її стан здоровя став близьким до критичного.

Позивачка набула право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, органами прокуратури у зв`язку із чим позивачці було заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, що свідчить про наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями відповідачів та виною останніх в її заподіянні.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат.

Разом з тим, враховуючи п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що в основу розрахунку моральної шкоди покладається розмір мінімальної заробітної плати на 2020 рік в сумі 4723 грн, оскільки це передбачено ч.3 ст.13 Закону №266/94-ВР, п.17 Положення №6/5/3/41, Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» та узгоджується з роз`ясненнями п.9, 14 постанови ПВСУ №4.Отже, розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації позивачу становить (4 723 x 73 місяці) 344 779 гривень .

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильних висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Окрім того, оскільки клопотання Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про відстрочення сплати судового збору було задоволено, а тому за розгляд апеляційної скарги з Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в дохід держави суму судового збору в розмірі 5171 грн.68 коп.(3447,79*150%).

Керуючись ст. ст.367,368, 375, 381,382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в дохід держави суму судового збору в розмірі у розмірі 5171 грн.68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді