Номер провадження: 22-ц/813/6120/20
Номер справи місцевого суду: 507/1518/19
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно списані з її зарплатних карток кошти у сумі 6809,38 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та понесені нею судові витрати.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто із акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6809 грн. 38 коп., в іншій частині позову щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судових витрат - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в дохід держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а судові витрати покласти на позивача.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині його оскарження в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Любашівського районного суду від 08 серпня 2016 року ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.04.2013 року в сумі 28163 грн. 75 коп., який складається із наступного: заборгованість за кредитом - 25618,06 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 728,37 грн., штраф /фіксована частина/- 500 грн., штраф (процентна складова) - 1317,32 грн.

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Любашівського РВ ДВС від 22 серпня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника та як вбачається із зазначеної постанови державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_1 отримує доходи в Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області та ОУ ПФУ (а.с.14).

Як вбачається із довідки 05 серпня 2019 року, ОСОБА_1 працює у Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області на посаді головного спеціаліста відділу у Любашівському районі та згідно постанови про звернення стягнення на заробітну плату , пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22 серпня 2018 року, в період роботи із вересня 2018 по липень 2019 року із ОСОБА_1 утримано боргу 21 727 грн. 73 коп. (а.с.15).

Разом із тим, з листа Любашівського РВ ДВС від 31 січня 2020 року вбачається, що в ході примусового виконання, рішення суду повністю виконане, в тому числі стягнено витрати виконавчого провадження: із заробітної плати, яку ОСОБА_1 отримувала у ГУ Держгеокадастрі в Одеській області стягнено 21 727 грн. 73 коп., із пенсії - 3 958 грн. 64 коп., 5 387 грн. 64 коп. сплачено самостійно боржником на депозитний рахунок відділу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 6809,38 грн., районний суд виходив з того, що відповідач всупереч вимогам закону проводив самостійне автоматичне списання грошових коштів із заробітної плати позивача, в розмірі 6809,38 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 26 Закону України "Про оплату праці", визначено, що утримання із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно довідок АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 отримувала заробітну плату на картку для виплат у відділенні АТ КБ «Приватбанк».

Згідно наданого позивачем розрахунку, починаючи із 02 березня 2017 року по 05 серпня 2019 року із її картки проводилося автоматичне списання грошових коштів, в сумі 6809 грн.38 коп., а саме:

02.03.2017 р.- 715,66 грн.,

15.03.2017 р.- 785 грн.,

21.10.2017 р.- 726 грн.,

03.02.2019р. - 1803,50 грн.

04.02.2019 р. - 901,75 грн.,

14.02.2019 р. - 825 грн.

17.03.2019 р. - 32,62 грн.,

14.06.2019 р. - 990 грн.,

04.08.2019 р.- 29,85 грн.

Матеріалами справи також встановлено, що списані кошти направлялися на погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 24.04.2013 року.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до положень частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 статті 1067 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах , погоджених сторонами.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Крім того, відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника

(обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Згідно із п.6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, якщо кредитором за договором є банк , що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію ,яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника , оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору , яким передбачено можливість застосування договірного списання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не надавала банку розпорядження на списання грошових коштів з її карткового рахунку, на який зараховувалася її заробітна плата, а матеріалами справи встановлено, що рішення Любашівського районного суду про стягнення заборгованості за кредитним договором виконано повністю в примусовому порядку.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами такий договір укладався договір.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк діяв правомірно на підставі п.1.1.3.1.5 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору про відкриття карткового рахунку укладеного між позивачем та відповідачем, апеляційним судом оцінюються критично з огляду на те, що заборгованість по кредиту стягнена в примусовому порядку.

Твердження апелянта про те, що договірне списання банком грошових коштів з рахунку передбачена також пунктом 6.5. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 ґрунтуються на невірному тлумаченні скаржником вказаної правової норми.

Так, п. 6.5 постанови НБУ № 22 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" передбачено, що якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

З наведених положень законодавства вбачається, що здійснення договірного списання коштів з рахунку є правом платника, який на підставі укладеного з банком договору надає розпорядження банку на списання коштів із своїх рахунків, із зазначенням обсягу інформації, достатньої для належного виконання такого списання банком.

При розгляді справи, як судом першої так і судом апеляційної інстанцій не встановлено вчинення позивачем дій щодо реалізації права договірного списання коштів з його карткового рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.04.2013 року.

Отже, установивши у ході розгляду справи, що відповідачем жодної із підстав, передбачених у статті 1071 ЦК України, для списання коштів з зарплатної картки позивача на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.04.2013 року не доведено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо автоматичного списання коштів з карткового рахунку є незаконними, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 6809,38 грн. підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда