Номер справи 623/1584/17
Номер провадження 2/623/56/2020
РІШЕННЯ

іменем України

27 серпня 2020 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченка П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

третьої особи та позивача: ОСОБА_4

представника ОСОБА_4 : ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Ізюмський районний сектор Головного управління ДМС у Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом-дитинства 2 групи довічно. На підставі договору дарування від 16 липня 2004 року, зареєстрованого за № 3197 приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., він є власником квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстрована відповідачка по справі, його матір - ОСОБА_3 . З кінця 2013 року і до теперішнього часу відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, речей, які б їй належали, у квартирі не має, вона не оплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири. Згідно довідок наданих комунальними підприємствами заборгованість по комунальним платежам сягає майже 30 тисячі гривень. Де знаходиться відповідач не знає, давно з нею не спілкується.

Просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

17.12.2018 року від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасоване заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи, втратившою право користування житловим приміщенням та призначено підготовче засідання.

09.08.2019 року представником позивача ОСОБА_2 надано заяву про зміну позову, в якій просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

12.08.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючи на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Право приватної власності на вказану квартиру набула після укладання договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_1 і нею 11 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за №40.

Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року допущено вступ ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Прийнято позовну заяву ОСОБА_4 до розгляду.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 13.11.2019 року закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Його представник ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтримала та просила задовольнити.

ОСОБА_4 свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Її представник ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала, вказувала, щоб він її прописав у своїй квартирі, їй потрібно мати зареєстроване місце проживання. Проти позовних вимог ОСОБА_4 не заперечувала та вказала, що не має до неї претензій.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона є дружиною позивача. В 2004 році ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , але проживала в ній. В 2013 році відповідачка виїхала з квартири, забравши свої речі. В 2018 році подзвонила сину і вимагала гроші за дану квартиру. Вказує, що у ОСОБА_7 є свій дім у м. Краматорськ, в якому вона проживає разом зі своїм співмешканцем.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 в судовому засідання пояснила, вона є сестрою позивача та відповідно донькою відповідача. Вказує, що зі слів брата їй стало відомо, що мати ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , але продовжувала сама в ній жити. Її ніхто не турбував, не виганяв. Але в 2013 році зібрала свої речі і виїхала з квартири в невідомому напрямку, нікому нічого не сказавши. Зі слів брата стало відомо, що мати мешкає в м. Краматорськ. Зв`язку з нею не було, а дзвонила інколи та із невідомих номерів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що на час проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі вона була її сусідкою. Приблизно 6-8 років тому ОСОБА_7 виїхала з вищезазначеної квартири. Через певний час вона повернулась з якимсь чоловіком та сказала, що вони будуть проживати в м. Краматорську. Забравши свої речі, вони поїхали. І більше вона не повернулась.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що на час проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі він був її сусідом. Приблизно 5-6 років назад ОСОБА_7 виїхала з даної квартири. Між позивачем та відповідачем був скандал, вона судилися за цю квартиру. ОСОБА_7 через деякий час повернулась, забрала речі з кварти і поїхала. Більше не поверталась.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, позивач ОСОБА_1 є інвалідом-дитинства 2 групи довічно, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_2 .

Позивачу на підставі договору дарування від 16 липня 2004 року, зареєстрованого за № 3197 приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., ОСОБА_1 до 11.01.2018 року був власником квартири АДРЕСА_1 . (а.с.8).

Ухвалою суду від 25.11.2011 року затверджено мирову угоду сторін по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, а саме: 1. ОСОБА_3 не має претензій до ОСОБА_1 стосовно договору дарування квартири АДРЕСА_1 і не буде їх мати в подальшому. 2. ОСОБА_1 згоден, що ОСОБА_3 зареєстрована та мешкає в даній квартирі і він не буде чинити їй перешкод в користуванні нею даного житла довічно. Провадження по справі закрито.

В акті не проживання, виданого Комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством-1 від 11.07.2017, та акті обстеження житлового приміщення від 12.07.2017 р. зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 2002 року, але за даною адресою не проживає з 2013 року, особистих речей і будь-якого майна не виявлено.

11 січня 2018 року ОСОБА_1 здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 іншій особі ОСОБА_4 згідно говору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Ізюмського міського територіального округу Харківської області Кардашиною Г.І. 11.01.2018 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 40.

На підставі цього 12.08.2019 року ОСОБА_4 , як новий власник квартири, звернулась з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючи на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно листа т.в.о. начальника Ізюмського районного сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.05.2019 року повідомлено, що питаннями реєстрації місця проживання громадян та зняття з реєстрації місця проживання займаються сільські ради Ізюмського району та відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради, тому вони не є більше стороною по справі.

Реєстрація відповідача ОСОБА_3 не дає можливості ОСОБА_4 належним чином розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідач порушувала права власника житла тим, що не знялась з реєстрації як така, що не проживає і не користується жилим приміщенням.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку, що належало позивачу на праві власності, обмежує права останнього у здійсненні правомочностей як власника майна.

Право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягало припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців.

Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом тридцяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

У п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала, вказувала, щоб він її прописав у своїй квартирі, їй лише потрібно мати зареєстроване місце проживання,але належних доказів на підтвердження цього суду не надала.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_4 не заперечувала, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позовну заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 02 вересня 2020 року.

Головуючий суддя П. П. Винниченко