ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №589/3994/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/1840/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року, в складі судді Курбанової А.Р., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 28 квітня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із позовом, в якому просив визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кватирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що він є наймачем неприватизованої квартири №44 за вказаною адресою. Окрім нього в цьому житловому приміщенні зареєстровані його колишня дружина відповідачка ОСОБА_3 та син відповідач ОСОБА_4 29 січня 2015 року на виконання рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2014 року відповідачку ОСОБА_3 було вселено до даної спірної квартири, позивач віддав їй комплект ключів. Проте, після вселення ні відповідачка ОСОБА_3 , ні їх син ОСОБА_4 у даній квартирі не проживали, навіть не приходили, жодних перешкод у їх проживанні він не чинив, житлово-комунальних послуг відповідачі також не оплачують. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідачі протягом більш ніж шести місяців без поважних причин не проживають у спірній квартирі, позивач ОСОБА_1 вважає, що є підстави для визнання їх в судовому порядку такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Будучи незгодними із первісним позовом, відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічними вимогами до позивача ОСОБА_1 про усунення їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання їм можливості здійснити її перебудову на дві ізольовані житлові кімнати відповідно до розробленого проекту. Свої зустрічні позовні вимоги мотивували тим, що змушені були залишити спірну квартиру через постійні сварки із ОСОБА_1 . На час примусового вселення відповідачки ОСОБА_3 до житлового приміщення позивач за первісним позовом проживав там з іншою дружиною, а тому була необхідність вирішити питання про визначення порядку користування цією квартирою, що складалася із двох ізольованих житлових кімнат, у зв`язку з чим виникла потреба звернутися до суду для вирішення даного питання в судовому порядку. Однак, в задоволенні позову відповідачці ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки позивач ОСОБА_1 демонтував перегородку в одній із житлових кімнат, з`єднавши її із коридором, як наслідок, вона стала прохідною, що унеможливило виділення її в користування. Дії позивача ОСОБА_1 , які виразилися у забороні надати дозвіл на переобладнання квартири, на переконання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідчать про перешкоджання їм користуватися спірним житловим приміщенням.

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а провадження в даній цивільній справі у цій частині вимог - закрито.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн 20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 - відмолено.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщення, відповідачка ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати судове рішення в частині задоволення позовний вимог ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нову постанову, якою в їх задоволенні - відмовити.

Зокрема, відповідачка ОСОБА_3 в доводах апеляційної скарги вказала на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги поважність причин її відсутності у спірній квартирі на строк більше шести місяців, а саме те, що через самовільне демонтування позивачем ОСОБА_1 перегородки в одній із житлових кімнат вона стала прохідною та як наслідок, беручи до уваги те, що в квартирі прописано чотири дорослих чоловіка, а фактично проживає позивач ОСОБА_1 із своєю дружиною, вказана обставина унеможливила користування даним житловим приміщенням з боку відповідачки ОСОБА_3 .

Відповідачка зазначила також і про те, що вона не втратила інтерес до спірного житлового приміщення, а намагалася вирішити питання щодо перепланування квартири, проте, через заперечення позивача не мала змоги це зробити, а також періодично сплачувала комунальні платежі.

Крім того, в апеляційній скарзі звернуто увагу на висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 листопада 2018 року по справі №760/13113/14-ц щодо визнання площі та планування квартири як поважних причин відсутності у такому житловому приміщенні понад строки, встановлені ст. 71 ЖК Української РСР.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без зміни, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, посилаючись на те, що жодних реальних перешкод для відповідача ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою він не чинив, а відповідачка, у свою чергу, не надала доказів на підтвердження поважності причин не проживання у вказаній квартирі понад шість місяців з моменту її примусового вселення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про відмову у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 з 28 квітня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбу, під час якого у них народилися діти - син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 18).

Відповідно до довідки ТОВ «ДТ Дизайн» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані квартиронаймач ОСОБА_1 , його колишня дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 10).

Станом на 17 вересня 2015 року квартира АДРЕСА_1 не приватизована, що підтверджується довідкою керівника органу приватизації КП ПВО «ЕНЕРГІЯ» (т. 1 а.с. 11).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 , яка діяла у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_3 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 комплект ключів від вказаної квартири (т. 1 а.с. 12-15).

Згідно акта держаного виконавця від 29 січня 2015 року при примусовому виконанні виконавчого листа №589/2269/13-ц від 06.01.2015 про вселення в жиле приміщення стягувача ОСОБА_3 було вселено в квартиру АДРЕСА_1 , а боржник ОСОБА_1 надав стягувачу ОСОБА_3 один екземпляр ключів від вказаної квартири (т. 1 а.с. 16).

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2014 року в частині примусового вселення ОСОБА_4 до спірної квартири було виконано 02 грудня 2019 року, що підтверджується актом державного виконавця Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГУЮ Малишок С.А. (т. 1 а.с. 195).

Пунктом 5 рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 27 серпня 2015 року за №232 «Про планування, забудову та інше використання території міста» було надано дозвіл ОСОБА_3 на перепланування квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 41). Проте, іншим рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 22 жовтня 2015 року за №295 «Про планування, забудову та інше використання територій міста» вказаний пункт рішення визнано таким, що втратив чинність у зв`язку надходженням заяви від квартиронаймача ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 59).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування вказаною квартирою (т. 1 а.с. 21-22).

27 вересня 2016 року та 05 липня 2018 року складені акти за підписом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що в квартирі АДРЕСА_1 з 27 січня 2012 року зареєстрована колишня дружина квартиронаймача ОСОБА_1 . ОСОБА_3 , 1970 року народження, і по теперішній час там не проживає, і послугами не користується, місце проживання невідоме (т.1 а.с. 24, 146).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виселення відповідачки ОСОБА_3 з спірного жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи актами від 27 вересня 2016 року та від 05 липня 2018 року, а також показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що після примусового вселення 29 січня 2015 року ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала. Перешкоди, про які вона зазначала на обґрунтування заперечень проти позову, а саме: демонтування перегородки, що відокремлювала дві кімнати на момент її вселення до квартири не існували. Суд першої інстанції вважав також недоведеним і факт існування неприязних стосунків між сторонами та неправомірної поведінки позивача ОСОБА_1 на час примусового вселення відповідача ОСОБА_3 до квартири.

З огляду на досліджені по справі докази, суд першої інстанції визнав доведеним факт непроживання відповідачки ОСОБА_3 більше шести місяців після вселення (з 29 січня 2015 року і щонайменше до 30 вересня 2015 року) у вказаній спірній квартирі без поважних на те причин.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК Української РСР встановлені загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила правокористування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність на це поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР ) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Європейський суд з прав людини вказував, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц, в якій переглядалися подібні правовідносини, дійшов наступного правового висновку.

Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як було встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, після примусового вселення 29 січня 2015 року, на виконання рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2014 року, відповідачка ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживала і не проживає. Спірним житловим приміщення фактично користується позивач ОСОБА_1 та його дружина.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції щодо недоведення відповідачкою ОСОБА_3 поважності причин відсутності в спірному житловому приміщення понад строки, визначені ст. 71 ЖК Української РСР.

Зокрема, у зв`язку з відсутності між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 згоди стосовно порядку користування спірним житловим приміщенням відповідачкою ОСОБА_3 у вересні 2015 року було подано позов до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування даною квартирою. Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з того, що виділення ОСОБА_3 кімнати, потрапити до якої можливо лише через неізольовану кімнату, яку остання просила передати у користування ОСОБА_1 та їх сину ОСОБА_4 , є неприпустимим, так як порушуватиме їх права.

Крім того, відповідачка ОСОБА_3 зверталася і до виконавчого комітету Шосткинської міської ради із заявою про надання їй дозволу на перепланування спірної квартири, проте у зв`язку із запереченням квартиронаймача ОСОБА_1 у вирішенні вказаного питання було відмовлено.

Колегія суддів бере до уваги також і позицію позивача ОСОБА_1 під час розгляду цієї цивільної справи, який заперечував проти проведення перепланування спірної квартири шляхом облаштування перегородки у житловій кімнаті, що також унеможливлює проживання відповідачки ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні, в якому окрім позивача мешкає і його дружина.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, вказують на те, що відповідачка ОСОБА_1 не втратила інтересу до спірного житла, а невирішення питання щодо планування вказаної квартири не дає можливості для одночасного проживання в ній трьох дорослих осіб.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати відповідачку такою, що понад шість місяців без поважних причин не проживала в спірному житловому приміщенні, а також, відповідно, для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Отже, враховуючи те, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності відповідачки за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин не відповідають обставинам справи, а рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, тому апеляційна скарга, відповідно, має бути задоволена.

Окрім того, в порядку ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук