Справа № 758/6107/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в Подільському районному суді м. Києва пред`явив позов до Київської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з квітня 2005 року відкрито та безперервно користується, сплачує комунальні платежі та підтримує у належному стані квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що з квітня 2005 року переїхав жити до свого товариша - ОСОБА_2 , який хворів та потребував постійної допомоги у зв`язку з цим. Мати ОСОБА_2 померла, а останній не мав належного фінансового забезпечення. Відтак, всі витрати по утриманню ОСОБА_2 взяв на себе позивач.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Позивачем було за власний рахунок організовано поховання.

В квартирі померлого ОСОБА_2 позивач продовжив проживати і після його смерті.

Позивач зазначив, що відомостей про те, хто був власником спірної квартири йому невідомо, разом з тим, він відкрито проживає у спірній квартирі більше 10 років.

За таких обставин позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

До початку судового засідання позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача свого права на участь у судовому засіданні не використав, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 16.05.2018 року. (т. 1 а.с. 225 з.в.)

Згідно відповіді КМ БТІ від 29.11.2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.1991 року. Правовстановлюючий договір від 04.10.1991 року наявний в матеріалах справи (т. 2 а.с. 13, 14-15)

Як вбачається зі Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т. 2 а.с. 39 з.в.)

Відповідно до Заповіту від 12.11.2009 року, ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_2 заповідала після своєї смерті ОСОБА_2 . (т. 2 а.с. 40)

08.12.2005 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Четвертої київської державної нотаріальної контори, в якій просив оформити на нього спадщину після смерті ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 16) Однак, листом від 09.12.2005 року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, запропоновано звернутись до суду. (т. 2 а.с. 53 з.в.)

Відомостей про те, чи звертався ОСОБА_2 до суду за захистом своїх спадкових прав в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т. 1 а.с. 16)

Разом з тим, позивач стверджує, що на достатній правовій підставі з квітня 2005 року проживав у спірній квартирі.

Зазначав, що ОСОБА_2 фактично перебував на його утриманні, так як не мав достатнього доход та мав проблеми зі здоров`ям. Натомість позивач проживав у його квартирі.

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_2 він був похований за його. В підтвердження цього позивачем надано Свідоцтво про поховання та Рахунок-замовлення на ритуальні послуги. (т. 1 а.с. 18, 19)

В підтвердження того, що позивач користувався спірним майном надано та сплачував за нього комунальні платежі надано квитанції з травня 2005 року. Однак, з переважної більшості квитанцій вбачається, що вони виписані на ім`я ОСОБА_3 . Крім того, з цих квитанцій вбачається наявність заборгованості за сплату комунальних послуг та не вбачається платником за ними є ОСОБА_1 .

Правовідносини, що виникли регулюються норами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частина 3 статті 335 ЦК України передбачає, що безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Стаття 344 ЦК України встановлює, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, набувальною давністю на нерухоме майно є відкрите, вільне та безпосереднє володіння та користування нерухомим майном щонайменше протягом 10 років.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в якості доказів на підтвердження давності, безперервності та відкритості володіння спірною квартири надано квитанції про оплату комунальних послуг, договори про їхнє отримання як то послуг інтернету.

Суд не вбачає достатніми докази що надано позивачем для підтвердження факту безперервного та вільного користування спірною квартирою понад 10 років.

Більше того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи наявні у ОСОБА_2 , до яких після його смерті перейшли спадкові права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не було заявлено клопотань про витребування матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_2 . Відтак, суд позбавлений об`єктивної можливості перевірити, чи наявні у нього спадкоємці та чи належним є відповідач у даній справі.

Більше того, докази щодо того, що ОСОБА_2 перебував на утриманні позивача та після смерті був похований за його рахунок не приймаються судом до уваги, адже не стосуються предмета спору.

Суд, вивчивши подані у справі доказі, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, адже позивачем не доведено відкритого, безперервного та добросовісного володіння.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко