П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Єдиний унікальний номер 264/6381/19

Номер провадження 22-ц/804/2296/20

18 серпня 2020 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.,

суддів Пономарьової О.М.,

Попової С.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року, у складі судді Пустовойт Т.В.,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою в порядку захисту прав споживача до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») про визнання кредитного договору б/н від 23.05.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, несправедливим в цілому та недійсним.

З урахуванням уточнених вимог, вказувала, що 09.04 2009 року вона звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» із проханням надати кредит на споживчі потреби. Отримавши згоду банка, вона підписала надану їй анкету-заяву, в якій були зазначені лише її персональні дані. Будь-який конкретний договір вона не підписувала. Вважає несправедливим сплачувати банку кошти у відсутність кредитного договору, оскільки умови надання кредиту не були узгоджені з нею. Із банком вони домовилися лише про суму кредитного ліміту, яка складає 4000 грн. У червні 2017 року нею був надісланий лист до ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням надати їй текст кредитного договору, графік платежів та витяг з її клієнтського рахунку, на який вона отримала лише витяг з рахунку. У зв`язку з цим вважає, що кредитного договору між сторонами не існує, а відповідач суттєво порушує її права позичальника- споживача кредитної послуги. Зазначає, що їй в порушення законодавства щодо кредитних договорів невідомі умови кредитування, а саме щодо розміру відсотків за користування кредитом, строку повернення кредиту, графіку платежів тіла кредиту та відсотків за його користування. Ознайомлення позичальника з типовою формою кредитного договору не є письмовою формою кредитного договору. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує на те, що умови договору є несправедливими, оскільки у спірному договорі має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника( споживача), у зв`язку з чим договір повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним- відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, та, посилаючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним за відсутності необхідної, достовірної та своєчасної інформації щодо умов кредитування ,не відповідають обставинам справи та суперечать положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Зазначила, що звернувшись по відповідача за кредитом на споживчі потреби, позивач лише заповнила типову форму «Заяви», в якій внесенні її персональні дані, співробітник банку надав їй кредитну картку та пояснив, як нею користуватися. Також їй було роз`яснено? що банк відкрив кредитну лінію та за допомогою пластикової картки вона може отримати кредитні кошти. Фахівці Банку пояснили їй як повертати банку платежі за користування кредитними коштами. Сам кредитний договір між сторонами не укладався та нею не підписувався, графік платежів та відсоткову ставку сторони не погодили, копію такого договору вона не отримала. Їй невідомі істотні умови договору - номінальний та реальний відсоток за користування кредитом, пропорція, що визначає порядок погашення заборгованості. Деякий час вона користувалась кредитними коштами, але систематично поповнювала поточний рахунок, та повертала кредитні кошти банку.

В свою чергу, Заява клієнта банку, де містяться посилання на якісь Умови, Правила та Тарифи банку, які існують в електронному вигляді, не можуть вважатись письмовою формою кредитного договору, оскільки це не передбачено ЦК України.

Враховуючи викладене, вважає, що відповідач не надав їй ніякої інформації, як позичальнику, що привело к зловживанню банком своїм становищем як кредитора, та вбачається наявний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача, у зв`язку з чим, положення договору є несправедливими, та є підстави вважати даний договір недійсним.

Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач, звернувшись з анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, посвідчила свою згоду з запропонованими банком умовами, під час укладання оспорюваного кредитного договору сторони дотримались усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій формі, кредитний договір виконувався сторонами.

Безпідставними є посилання позивача на недотримання сторонами письмової форми правочину, а також на те, що її не було ознайомлено з Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій Заяві про укладання кредитного договору позивач поставила свій підпис, чим підтвердила, що вона ознайомлена із відповідними Правилами та Умовами , а також Тарифами, чим надала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

У свою чергу, відповідно до Довідки про умови кредитування використання «кредитки Універсальна 55 днів пільгового періоду» позивач 09.04.2009 року ознайомилась з фінансовими умовами надання кредиту, відсотковою ставкою, розміром щомісячних платежів, строком внесення щомісячних платежів та іншими фінансовими умовами та особисто підписала дану Довідку.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження». Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019 р. (рік подання позову) становить 192100 грн.

Відповідно по ч. 4 ст. 274 ЦПК України даний спір не підпадає під виключення щодо неможливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки предметом спору є кредитний договір вартістю 4000 грн, справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст. ст. 368, 369 ЦПК України, з особливостями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження», без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення повністю відповідає.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву від 09 квітня 2009 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць(30,00 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 40-41). У даній заяві зазначено, що позивач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До даної анкети-заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до змісту якої позивачка ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 ; 09.04.2009 року позивачка отримала кредитну картку «Універсальна».( а.с. 42)

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що при укладенні договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно анкети-Заяви ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, тобто 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до укладеного з ОСОБА_1 договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Крім того, споживач ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій Заяві про укладання кредитного договору позивач поставила свій підпис, чим підтвердила обізнаність з умовами кредиту, чим надала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

У свою чергу, відповідно до змісту Довідки про умови кредитування використання «кредитки Універсальна 55 днів пільгового періоду», кого позивачка ознайомилась з фінансовими умовами надання кредиту, відсотковою ставкою у розмірі 2, 5 % на місяць, розміром щомісячних платежів (7 % від заборгованості, но не менш 50 гривень та не більше залишку заборгованості), строком внесення щомісячних платежів (до 25 числа, який слідкує за звітним), розміром комісії, пені, штрафів при порушенні строків платежів, детальною розшифровкою щодо нарахування процентів та комісії , прикладами використання кредитних коштів. З даними фінансовими умовами позивачка ознайомлена 09.04.2009 року та особисто підписала дану Довідку.( а.с. 42)

Отже, доводи позивачки, що вона не укладала кредитний договір, не підписувала його, їй не відомі були умови кредитного договору, сторони не погодили умови сплати заборгованості та відсоткову ставку, суперечать встановленим обставинам справи.

Позивач не заперечує, що вона отримала кредитний ліміт у розмірі 4000 гривень.

02 жовтня 2013 року ОСОБА_1 надала до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про зміну персональних даних, які також засвідчено підписом ОСОБА_1 (а.с. 43)

З наданих витягів програмного забезпечення АТ КБ «Приват Банк», зазначених як «фото клієнта з продуктом - карткою» ОСОБА_1 09.04.2009 року отримала у відділенні платіжну картку.(а.с. 25) Крім того, відповідача з`явилась у відділення Банку 02 жовтня 2013 року та повторно отримала платіжну картку. (а.с. 26)

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , станом на 11 листопада 2019 року, підтверджується факт активного користування ОСОБА_1 кредитною банківською карткою «Універсальна», зняття грошових коштів, поповнення картки.(а.с. 27-39)

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності;по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст .18 Закону України № 1023-XII "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла під час укладення договору(09.04.2009 року) , несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору.

Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов`язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв`язку з цим права на розірвання договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з цим, позивач не надала належних доказів того, що відповідач порушив принцип добросовісності та умови договору приводять до істотного дисбалансу договірних правовідносин та обов`язків сторін, оскільки обставини, якими позивачка обґрунтовує заявлені вимоги, спростовуються матеріалами справи як щодо укладення кредитного договору так і щодо обізнаності його істотних умов.

Згідно ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Позивач 10 років користувалась кредитом, та не оспорювала його дійсність.

Отже, позивач не була позбавлена можливості відповідно до положень ч. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору.

У свою чергу, посилання позивачки те, що Умови та Правила надання банківських послуг вона не підписувала є підставою вважати, що такі Умови та Правила не складова частина оспорюваного кредитного договору, проте не є самостійною підставою його недійсності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 266/3862/18. (провадження № 61-47963св18) Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 415/2506/15-ц (провадження № 61-28401св18).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 2,12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

При укладенні договору позичальник була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та їх підписання, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачкою суду не надано.

Також позивачка користувався наданими їй кредитними коштами та належним чином виконувала умови договору протягом тривалого часу, 10 років не оскаржувала умови кредитного договору, тобто вважала умови договору такими, що не порушують її прав, як споживача фінансового продукту.

Колегія суддів зазначає також, що у випадку, якщо особа, яка підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 29 липня 2020 року у справі №753/10779/16-ц.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що ОСОБА_1 не довела наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору б/н від 09.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», 10 років користувалась ним та не оскаржувала умови договору, суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року.

Судді: Г.Л. Гаврилова

О.М. Пономарьова

С.А. Попова