ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4870/20 Справа № 173/2451/19 Головуючий у першій інстанції: Петрюк Т. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Державної казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Кобеляцького району Полтавської області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду,

ВСТАНОВИЛА:

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 04 квітня 2015 року приблизно о 18-00 годині він, перебуваючи на моторному човні разом зі своїм знайомим ОСОБА_2 , був незаконно затриманий на Дніпродзержинському водосховищі в районі с. Орлик Кобеляцького району Полтавської області працівниками природоохоронного парку «Нижньоворсклянський» та працівниками міліції. Працівники природоохоронного парку в його присутності витягли з води якісь сітки з рибою, завантажили сітки та рибу в їх човен. Приблизно через 1-1.5 години після затримання та перебування на воді, його разом із ОСОБА_2 на човні доправили до бази відпочинку «Берег», яка знаходиться біля с. Світлогірське Кобиляцького району Полтавської області. Туди ж був доставлений і їх човен. Близько 23-00 години до бази відпочинку «Берег» прибула слідчо-оперативна група, яка протягом ще кількох годин займалась оформленням паперів відносно їхнього затримання на воді та описом вилучених сіток, човна мотора та риби там же працівниками природоохоронного парку було складено ще два адміністративні протоколи на нього та на ОСОБА_2 , відпустили їх обох додому лише о 2-00 годині 05 квітня 2015 року протримавши близько 8 годин без законних на те підстав. 05.04.2015 року СВ Кобеляцького РВ УМВС у Полтавській області за фактом незаконного зайняття рибним промислом до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 249 КК України за №0000134 та було розпочате досудове розслідування. В травні 2015 року позивачу було повідомлено про підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч . 2 ст. 249 КК України. 20 травня 2015 року до суду надійшов обвинувальний акт стосовно позивача та ОСОБА_2 , по кримінальному провадженню №0000134 за ч. 2 ст. 249 КК України. З 29.05.2015 року по 28.10.2015 року справа перебувала на розгляді у Кобеляцькому районному суді Полтавської області, де було проведене судове слідство, допитані свідки та досліджені всі докази. Вироком Кобеляцького районного суду від 28.10.2015 року позивача та ОСОБА_2 . було визнано невинуватими у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.249 КК України і виправдано за недоведеністю їхньої вини у скоєнні вказаного діяння. 16 листопада 2016 року вироком апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу прокурора було задоволено частково та скасовано вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.10.2015 року. Позивача і ОСОБА_2 , було визнано винуватими за ч. 2 ст. 249 КК України і їм було призначене покарання у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі. 06 березня 2017 року на підставі вироку апеляційного суду Полтавської області від 16.11. 2016 року позивача було поміщено до Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.09.2017 року вирок апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для розгляду по суті. 3 листопада 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133. Всього у виправному центрі він перебував 07 місяців 27 днів. 21 травня 2019 року Полтавський апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження №0000134, дійшов до висновку про відсутність у його діях та діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 249 КК України та змінивши на підставі ст. 404 КПК України підстави виправдування, залишає виправдувальний вирок Кобиляцького районного суду від 28.10.2015 року в силі, а апеляцію прокурора без задоволення. Ухвала Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року набрала законної сили в момент її проголошення та станом на вересень місяць 2019 року ніким не оскаржувалась. Під час затримання позивача 04.04.2015 року та огляді його речей 4-5 квітня 2015 року у нього було вилучено: дюралевий човен «Южанка» з навісним двигуном «Tohatsu», два весла, захисний костюм (загальновійськовий захисний комплект), які до теперішнього часу йому не повернуті. Незаконними діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу досудового розслідування (на момент притягнення до кримінальної відповідальності Кобеляцький РВ УМВС України в Полтавській області ) і прокуратури (прокуратура Кобеляцького району Полтавської області і прокуратура Полтавської області) і суду (Апеляційний суд Полтавської області, який виніс обвинувальний вирок) завдали йому значної майнової (матеріальної) і моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного вилучення його речей та незаконного засудження до обмеження волі. Оскільки, перебуваючи в Ігренському виправному центрі №133 в період з 06 березня 2017 року по 03.11.2017 року (7 місяців 27 днів) він втратив можливість працювати та отримувати заробітну плату. Згідно інформації на сайті ГУ статистики у Дніпропетровській області середня заробітна плата за 2-й квартал 2017 року склала 5963,67 грн., відповідно за сім місяців і 27 днів втрачений ним заробіток складає 47112,99 грн. Окрім того 10000.00 грн. позивачем сплачено за надання правової допомоги адвокату, 5000,00 грн., половина витрат на пальне для поїздок до слідчого відділу Кобиляцького РВ, до Кобиляцького районного суду та до апеляційного суду Полтавської області та Полтавського апеляційного суду. Також ОСОБА_1 були понесені витрати на сплату штрафу відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду від 04.03.2019 року в умі 1921.00 грн., які він також відносить до спричиненої йому матеріальної шкоди. Загалом спричинена майнова шкода складає 64033,99 грн. Діями відповідачів спричинена також моральна шкода, оскільки під обвинуваченням і слідством він фактично перебував з 04.04.2015 року по 20.05.2019 року, а саме 4 роки 1 місяць та 16 днів. Увесь цей час порушувались нормальні життєві зв`язки позивача, були утруднені спілкування і стосунки з оточуючими людьми. Також він тривалий час перебував у виправному центрі. Тому враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, що супроводжували його неправосудне переслідування, спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює в 400000,00 грн. Тому позивач просив стягнути за рахунок державного бюджету (Державне казначейство України) завдану йому Кобеляцьким РВ УМВС в Полтавській області, прокуратурою Кобеляцького району Полтавської області, Прокуратурою Полтавської області, апеляційним судом Полтавської області майнову шкоду у розмірі 64033,99 грн., та в рахунок відшкодування моральної шкоди 400000,00 грн. Зобов`язати Кобеляцький відділ поліції ГУНП в Полтавській області та прокуратуру Кобеляцького району Полтавської області повернути незаконно вилучені в нього дюралевий човен «Южанка» з навісним двигуном «Tohatsu», два весла, захисний костюм (загальновійськовий захисний комплект), а в разі неможливості повернути вказані речі, зобов`язати відшкодувати їх вартість в сумі 38944,00 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто за рахунок коштів державного бюджету (Державної казначейської служби України) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 36327,15 грн. та в рахунок відшкодування спричиненої моральної школи 400000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, прокуратури Кобеляцього району Полтавської області і прокуратури Полтавської області в дохід держави судовий збір в сумі по 1454,00 грн., з кожного.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також із апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернулась Прокуратура Полтавської області, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, частково задовольнивши вимоги про стягнення моральної шкоди у мінімально визначеному законом розмірі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 04 квітня 2015 року позивач, перебуваючи на моторному човні разом зі своїм знайомим ОСОБА_2 , був затриманий на Дніпродзержинському водосховищі в районі с. Орлик Кобеляцького району Полтавської області працівниками природоохоронного парку «Нижньоворсклянський» та працівниками міліції.

05 квітня 2015 року СВ Кобеляцького РВ УМВС у Полтавській області за фактом незаконного зайняття рибним промислом до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 249 КК України за №0000134 та було розпочате досудове розслідування (а.с. 21-24).

18 травня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч . 2 ст. 249 КК України, що підтверджується обвинувальним актом, реєстром матеріалів досудового розслідування, складеного слідчим СВ Кобеляцького РВ УМВС у Полтавській області.

Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.10.2015 року у кримінальному провадженні №532/920/15-к ОСОБА_1 було визнано невинним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 249 КК України і виправдано за недоведеністю його винуватості (а.с. 9-10).

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року (провадження №11-кп/786/69/16) апеляційну скаргу прокурора було задоволено частково та скасовано вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.10.2015 року. Позивача визнано винним за ч. 2 ст. 249 КК України і призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07.07.2015 року та остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі (а.с. 11-15).

Зазначений вище вирок набрав законної сили з моменту проголошення. У зв`язку з цим, 06 березня 2017 року позивача було поміщено до Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133, що підтверджується копією довідки вказаної установи про звільнення від 03.11.2017 року (а.с. 26).

В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2017 року (справа №5-770км17) касаційну скаргу прокурора задоволено. Ухвалено вирок Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 16-18).

03 листопада 2017 року на підставі зазначеної вище ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2017 року позивач був звільнений з Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133 (а.с. 26).

Всього ОСОБА_1 перебував у Ігренському виправному центрі УДПтСУ у Дніпропетровській області №133 07 місяців 29 днів.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 березня 2019 року було, зокрема, накладено на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошове стягнення у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить по 1921,00 грн. на кожного. Зазначене стягнення здійснено на підставі ст. 139 КПК України у зв`язку з тим, що протягом апеляційного перегляду кримінального провадження обвинувачені неодноразово не з`являлись в судове засідання апеляційного суду без поважної причини та з метою недопущення зловживання ними процесуальними правами в подальшому (а.с. 19-20).

20 травня 2019 року ухвалою Полтавського апеляційного суду, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 19 червня 2019 року, у кримінальному провадженні №532/920/15-к апеляційну скаргу прокурора Прокуратури Кобеляцького району Полтавської області Титаренка С.О. залишено без задоволення; в порядку статті 404 КПК України змінено підстави виправдання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виправдано в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.249 КК України за відсутності складу злочину (а.с. 21-24, 25). Зазначена ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2019 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 19 червня 2019 року, у кримінальному провадженні №532/920/15-к, клопотання обвинувачених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування ухвали Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2019 року про накладення на них грошового стягнення залишено без задоволення (а.с. 25).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

За положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (ч. 1 статті 4 Закону від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР).

У частинах 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Необхідно звернути увагу, що відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Разом з тим, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Кобеляцький ВП ГУ НП в Полтавській області, Прокуратура Кобеляцького району Полтавської області, Прокуратура Полтавської області. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Відповідний висновок відповідає правовій позиці Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16.

Враховуючи викладене вище, встановивши, до Державна казначейська служба є неналежним відповідачем у даній справі, колегія дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, необхідно відмовити.

Встановлено, що внаслідок безпідставного перебування ОСОБА_1 під слідством протягом 48 місяців 2 днів, в період з 18.05.2015 року (дата повідомлення позивачу підозри у вчиненні кримінального правопорушення) до 20.05.2019 року (остаточна ухвала апеляційного суду щодо виправдання ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.249 КК України за відсутності складу злочину), фактично втративши чотири роки та два дні спокійного повноцінного життя.

Більше того, вироком Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 визнано винуватими за ч. 2 ст. 249 КК України і остаточно призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2017 року зазначений вирок скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В період з 06 березня 2017 року по 03 листопада 2017 року позивача було поміщено до Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, який в подальшому було скасовано.

Таким чином, понад чотири роки позивач перебував під слідством, мав обов`язки щодо явки до правоохоронних органів та суду, був змушений давати пояснення та виправдовуватись, що руйнувало його душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків. Також 243 дні ОСОБА_1 відбував реально покарання у вигляді обмеження волі, був позбавлений права вільно пересуватись, знаходячись в Ігренському виправному центрі УДПтСУ у Дніпропетровській області №133.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, врахувавши тривалість, характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням його правами, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250000,00 грн. компенсації моральної шкоди.

Колегія звертає увагу, що розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди проводиться, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на день ухвалення судового рішення (4723,00 грн. х 48 місяців 2 дні). Визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди є вищим від мінімального, враховуючи, що в період з 06 березня 2017 року по 03 листопада 2017 року позивача було поміщено до Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, який в подальшому було скасовано.

Розмір компенсації моральної шкоди, що визначений апеляційним судом у 250000,0 грн., є співмірним із характером та тривалістю завданих позивачу моральних страждань; являється необхідною та достатньою сатисфакцією.

Відповідний висновок викладений також у правовій позиції Верховного Суду України за результатами розгляду справи №6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, в якому зазначено, що згідно частини 3 статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Разом з тим, частина 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає право громадян на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 року N6/5/3/41 (із змінами та доповненнями) визначено, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється:

1) для робітників і службовців у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.95 р. №348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100»;

2) для членів кооперативу, колгоспу в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. У тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році;

3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах.

Якщо громадяни, зазначені в підпунктах 2 і 3 цього пункту, з поважних причин (служба в Збройних Силах, навчання тощо) працювали менше року (місяця), сума заробітку (доходу), що була виплачена, ділиться на відповідне число місяців (днів).

Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку.

У тих випадках, коли не можна визначити дохід громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що право на відшкодування втраченого заробітку має особа, яка офіційно була працевлаштована до притягнення до кримінальної відповідальності, або отримувала регулярні доходи, а у випадку відсутності джерел доходів - тільки за умови наявності поважних причин.

Виходячи з викладеного, встановивши, що позивач не працював перед тим, як був поміщений до закладу відбування покарання, тобто станом на березень 2017 року ОСОБА_1 офіційно ніде не працював, доказів щодо джерел і розміру його доходів, отриманих за останній рік, або поважності причин відсутності доходів суду не надавав, розмір втраченого заробітку, який просив компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, не обґрунтував, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування втраченого заробітку у визначеному ним розмірі 47112,99 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив адвокату Галюк Р.М ОСОБА_3 грошові кошти у зв`язку з наданням юридичної допомоги в якості захисника у зазначеному вище кримінальному провадженні №0000134 загальну суму 10000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій від 06.04.2015 року на суму 1000,00 грн., від 20.05.2015 року на суму 2500,00 грн., від 07.12.2015 року на суму 2500,00 грн., від 11.11.2017 року на суму 4000,00 грн. (а.с. 31-34).

Участь адвоката Галюка Р.М. у кримінальному провадженні №0000134 в якості захисника Семенова Д.В. підтверджується, зокрема, копією обвинувального акту від 18.05.2015 року, копією вироку Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.10.2015 року, копією вироку Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року, копією ухвалити Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2019 року.

Отже, є доведеним та наявні підстави для стягнення також з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. витрат на надання юридичної допомоги, у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні №0000134 адвокатом Галюк Р.М.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув; дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача втрачених доходів та неправильно визначив розмір моральної шкоди; не взяв до уваги, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем за даним позовом.

Враховуючи наведене, рішення місцевого суду підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення, в частині частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ; стягнення за рахунок коштів державного бюджету (Державної казначейської служби України) на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 36327,15 грн. та моральної шкоди в сумі 400000,00 грн.; в частині розподілу судових витрат. В задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України повинно бути відмовлено у повному обсязі. Стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягають 250000,00 грн. компенсації моральної шкоди, 10000,00 грн. витрат на надання юридичної допомоги, а всього 260000 грн. 00 коп. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку повинно бути відмовлено у повному обсязі.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, що підтверджується змістом доводів апеляційних скарг, тому апеляційним судом рішення у неоскаржуваній частині не переглядається, відповідно до вимог ч. 1 статті 367 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року в частині частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ; стягнення за рахунок коштів державного бюджету (Державної казначейської служби України) на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 36327,15 грн. та моральної шкоди в сумі 400000,00 грн.; в частині розподілу судових витрат скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Кобеляцького району Полтавської області, Прокуратури Полтавської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 250000,00 грн. компенсації моральної шкоди, 10000,00 грн. витрат на надання юридичної допомоги, а всього 260000 (двісті шістдесят тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді