Справа № 442/5414/20
Провадження № 2-о/442/140/2020
УХВАЛА

про відмову у відкриті провадження

"31" серпня 2020 р. суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Хомик А.П., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: Сколівського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, Яворівського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області про встановлення юридичного факту, зобов`язання до вчинення дій , -

встановив:

28.08.2020 заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт неправильності (неповноти) запису про народження ОСОБА_2 №45, від 30.07.1944 в частині запису національності її матері ОСОБА_3 , як «національність не вказано» замість « єврейка»; зобов`язати Сколівський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області внести зміни до актового запису №45 про народження ОСОБА_2 від 30.07.1944 в частині запису національності її матері ОСОБА_3 , зазначивши єврейка замість «національність не вказано»; встановити юридичний факт неправильності (неповноти) запису про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 №36 від 19.07.1970 в частині запису національності ОСОБА_2 , як «українка» замість «єврейка», а ОСОБА_4 залишити без змін; зобов`язати Яворівський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області внести зміни до актового запису №36 про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 19.07.1970 в частині запису національності ОСОБА_2 , зазначивши «єврейка» замість «українка», а ОСОБА_4 залишити без змін.

Ознайомившись з матеріалами заяви, вважаю, що слід відмовити у відкритті провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності проводилась відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦПК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного житла. Держава не може вручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист прав національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом є особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

До аналогічних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19).

На підставі наведеного у відкритті провадження слід відмовити.

Судовий збір заявником не сплачувався.

Керуючись ст.ст.186, 300, 315 ЦПК України, суддя, -

постановив :

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: Сколівського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, Яворівського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області про встановлення юридичного факту, зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 261 ЦПК України.

Суддя А.П. Хомик