Справа №760/366/19
Провадження № 2/760/1278/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року Солом`янський районний суд м.Києва у складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

за участю секретаря - Бренича А.М., Сопінської Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 04.01.2019 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, в якому просить:

усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 разом з особистими речами з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 2/3 частини належить на праві власності позивачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло; 1/3 частини квартири належить відповідачу, що підтверджується договором дарування.

Рішенням суду визначено порядок користування даною квартирою, проте частка відповідача ОСОБА_2 не виділена в натурі, оскільки є місця загального користування, які технічно поділити неможливо.

Як вказує позивач, 13.12.2018 р., повернувшись додому, вона виявила в квартирі сторонніх осіб. Викликавши наряд поліції, було встановлено, що в квартирі знаходяться ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказані особи надали копію договору найму житла від 01.12.2018 р., який укладений з іншим співвласником ОСОБА_2 .

При цьому, позивач посилається на те, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири даних осіб, вона не надавала.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав проживають у квартирі, намагаються чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів, не сплачують житлово-комунальні послуги, тощо. Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто.

Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без згоди іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними, що стало підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 09.01.2019р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 29.01.2019 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.04.2019 р., постановленою на місці та занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 2/3 частини якої належить їй на праві власності. При цьому, ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири даних осіб, вона не надавала. Вказані особи проживають у квартирі на підставі договору найму житла від 01.12.2018 р., який укладений з іншим співвласником ОСОБА_2 . Позивач вказала, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , користуються місцями загального користування, проте, не сплачують за житлово-комунальні послуги, а саме за електроенергію, газ, воду, тощо. При цьому, розрахунок на сплату житлово-комунальних послуг щодо опалення та утримання прибудинкової території розділений між нею та відповідачем ОСОБА_2 . Всі інші витрати за житлово-комунальні послуги позивач сплачує самостійно. Відповідач ОСОБА_2 мешкав у даній квартирі до 13.12.2018 р. Останній, будь-якого дозволу на вселення відповідачів у квартиру, у неї не питав. Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без згоди іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він є власником 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, власником 2/3 частини даної квартири є позивач ОСОБА_1 Вказав, що рішенням суду було визначено порядок користування даною квартирою, частки не були виділені в натурі. Він мешкав у даній квартирі до 13.12.2018 р. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на даний час проживають у квартирі безоплатно, на підставі укладеного між ними договору найму житла.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв/клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло.

Суд, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проти чого не заперечували позивач та відповідач в судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.12.2004 р. Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МО України згідно з розпорядженням (наказом) від 15.12.2004 р. № 1592, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в рівних долях.

Згідно договору дарування частини квартири, укладеного 19.05.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком А.І., зареєстрованого в реєстрі за № ѕ, встановлено, що ОСОБА_5 (Дарувальник) передав безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 (Обдаровуваній) 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме позивау належить 2/3 частини квартири, відповідачу - 1/3.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що у даній квартирі без будь-яких правових підстав проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , останні чинять позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів, не сплачують житлово-комунальні послуги, тощо. Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто.

Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без годи іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними, що стало підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.09.2005 р., встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_1 кімнату площею 13,47 кв.м., ОСОБА_5 - 14,11 кв.м., ОСОБА_2 виділено в користування кімнату площею 11,16 кв.м. Підсобні приміщення залишено в загальному користуванні.

Даним рішенням у спірній квартирі частки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не виділені в натурі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вбачається, що 01.12.2018 р. між гр. ОСОБА_2 , та гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір найму житла, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в тимчасове безоплатне короткострокове користування 1/3 частину квартир АДРЕСА_1 . Житло складається з однієї житлової кімнати, площею 11,16 кв.м, кухні, передпокою, туалету та ванної кімнати.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 існує конфліктна ситуація з приводу користування зазначеною квартирою, в зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася до Солом'янського управління поліції ГУНП в м.Києві.

Дані обставини підтверджуються як копіями звернень сторін, так і відповідями на ці звернення, наявними в матеріалах справи, рапортами працівників поліції.

За таких обставин між сторонами вбачається спір, щодо порядку користування спільним майном, який регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Як встановлено судом, питання вселення в квартиру відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору найму житла від 01.12.2018 р., відповідачем ОСОБА_2 було прийнято одноособово і не погоджувалося з позивачем ОСОБА_1 , як співвласником.

Дані обставини відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні не спростовані та відповідних доказів в спростування зазначено, матеріали цивільної справи не містять.

При цьому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.09.2005 р., між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 кімнату площею 13,47 кв.м., ОСОБА_5 - 14,11 кв.м., ОСОБА_2 виділено в користування кімнату площею 11,16 кв.м. Підсобні приміщення залишено в загальному користуванні.

Даним рішенням у спірній квартирі частки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не виділені в натурі.

Згідно даних технічного паспорту на квартиру, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , складається з трьох (3) кімнат жилою площею 38,74 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 13,47 кв.м., 2-а кімната - 11.16 кв.м., 3-я кімната - 14,11 кв.м., кухні площею 5,89 кв.м., ванної кімнати 2,08 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору 12,89 кв.м., вбудованої шафи 1,20 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) - 2,08 кв.м. Загальна площа квартири - 64,08 кв.м.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 поселились у квартиру АДРЕСА_1 , 2/3 частин якої належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , без отримання на це згоди останньої.

Доказів того, що позивач ОСОБА_1 як співвласник квартири, будь-яким чином висловлювала свою згоду на проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірній квартирі матеріали справи не містять, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вселилась у спірну квартиру , без згоди інших співвласників, чим порушують право позивача на користування своє власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту.

Вказані особи, проживаючи у згаданому житлі, користуються всіма його приміщення загального користування, чим для співвласника ОСОБА_1 чинять перешкоди у користуванні своєю власністю, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідачів є законними і обґрунтованими.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягають задоволенню, оскільки відповідачі поселилися в зазначену квартиру без згоди позивача ОСОБА_1 , як співвласника жилого приміщення, при цьому, щ доводить недобросовісну поведінку іншого співвласника та реалізацію його прав на шкоду іншим особам.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) в рівних частках на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 768,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.