КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/5639/19

провадження номер: 22-ц/824/5798/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у складі судді Марфіної Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю органів слідства (державної влади),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - Дніпровське УП ГУ НП в місті Києві), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві), про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю органів слідства (державної влади).

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є інвалідом 2-ї групи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталась з вини ОСОБА_2 , що підтверджується вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобами строком на три роки й стягнуто з нього на її користь матеріальну і моральну шкоду у розмірі 225 771 грн 00 коп. Вказувала, що даний вирок суду набрав законної сили 21 грудня 2015 року, однак до теперішнього часу не виконаний, оскільки засуджений ОСОБА_2 до місця відбування покарання не з`являвся, а також стягнень за цивільним позовом не здійснювалось.

Зазначала, що на її неодноразові звернення до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві та Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі - ГУ НП в місті Києві) щодо невиконання вироку суду їй надавались лише формальні відповіді про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). Вказувала, що у зв`язку з цим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав та ухвалою Шевченківського районного суду міста Києві від 29 листопада 2016 року було зобов`язано уповноважену особу (слідчого) ГУ НП в місті Києві внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України.

Вказувала, що після відкриття кримінального провадження №0007667 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, слідчі Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві належним чином його не розслідували та тричі безпідставно закривали кримінальне провадження, а саме, 18 червня 2016 року, 30 грудня 2017 року та 06 червня 2018 року, що змусило її оскаржувати ці рішення слідчих. В подальшому ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП в місті Киві від 18 червня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР від 01 червня 2016 року, а постанови слідчих Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві від 30 грудня 2017 року та від 06 червня 2018 року про закриття кримінального провадження були скасовані постановами прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 17 січня 2018 року та від 08 червня 2018 року.

Зазначала, що з приводу неналежного розслідування кримінального провадження Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві, а саме, щодо не розгляду її клопотань, які вона подавала з метою проведення слідчих дій та допиту свідків, ненадання їй можливості ознайомитися з матеріалами справи, вона також змушена була оскаржувати до суду. Факти бездіяльності Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві при розслідуванні кримінального провадження підтверджуються ухвалами слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, 19 грудня 2017 року, 07 березня 2018 року, 23 березня 2018 року та 24 травня 2018 року.

Вказувала, що в матеріалах кримінального провадження №0007667 містились факти, які свідчили про порушення Закону України та її гідності, що спричинило їй моральну шкоду. У зв`язку з цим вона звернулась до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві із заявою про кримінальне правопорушення. Однак посадові особи Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві не внесли відомості про кримінальне правопорушення, які були викладені нею в заяві до ЄРДР. У результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві позивач була змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року було зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві внести відомості до ЄРДР за її заявою про кримінальне правопорушення. Зазначала, що 02 травня 2018 року на підставі вказаної ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року було відкрите кримінальне провадження №0004326 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України. Однак дане кримінальне провадження також не проводилось належним чином та 30 червня 2018 року постановою слідчого Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві було закрите, яка постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 14 вересня 2018 року було скасована з тих підстав, що досудове розслідування взагалі не проводилось, заявника не допитано та постанова слідчого прийнята з порушенням вимог КПК України. Крім того, Київською місцевою прокуратурою №4 направлено лист до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві про відсторонення слідчого у даному кримінальному провадженні.

Також позивач вказувала, що при оформленні протоколу допиту свідка у кримінальному провадженні №0007667 було допущено ряд грубих помилок, на які вона вказувала, однак жодної реакції не було, що й послужило підставою для її звернення із заявою від 26 грудня 2018 року до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. На вказану заяву їй Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві 14 січня 2019 року та 15 січня 2019 року були надані відписки та через невчасну відповідь вона пропустила строки оскарження до суду, що також вказує на бездіяльність та протиправність дій співробітників даного управління. Вказувала, що на даний час ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року задоволено її скаргу та зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань внести відомості про вчинене кримінальне правопорушення.

ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку з тим, що у Дніпровському УП ГУ НП в місті Києві не реагують на її усні та письмові звернення, нехтують її процесуальними правами та порушують вимоги чинного законодавства України, кримінальні провадження не розслідуються належним чином, не вживаються та не здійснюються всі необхідні слідчі дії, вона, як потерпіла особа від злочинних дій винуватця ДТП та бездіяльності органів слідства, не має змоги відновити своє втрачене здоров`я, оскільки всі кошти витрачені на її операції, а відшкодування матеріальної шкоди за вироком суду на момент звернення до суду з позовом не проведено, вона стала інвалідом другої групи, втратила можливість пересуватись самостійно, перенесла ряд тяжких операцій та інсульт після ДТП. Внаслідок неправомірних дій та бездіяльності службових осібДніпровського УП ГУ НП в місті Києві їй завдана моральна шкода, яка полягає у її довготривалих душевних стражданнях, пов`язаних із постійними переживаннями через ігнорування слідчими своїх службових обов`язків, у зв`язку з цим вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав й докладати додаткових зусиль для їх поновлення. Вказувала, що вона знаходиться в стані постійного напруження та стресу, оскільки вимушена неодноразово витрачати час на відвідування слідчого та перебування в судах при розгляду її скарг з метою поновлення своїх прав. Стан її здоров`я надалі погіршується, без ліків, які зменшують тиск та емоційну напруженість, вона обходитись не може, тому вимушена звертатись до лікарів для того, щоб вийти з тяжкого емоційного стану та депресії.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу моральну шкоду, заподіяну службовими особами Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві, у розмірі 200 000 грн 00 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва суду від 27 травня 2019 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та замінено первісного відповідача Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві на належного відповідача у справі: ГУ НП у місті Києві (а.с.156-157, т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва суду від 25 жовтня 2019 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державну казначейську службу України (а.с.204, т.1).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість в цій частині, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості у сумі 50 000 грн 00 коп., не узгоджується з матеріалами справи. Вказує, що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди не відповідає фактично завданій шкоді, оскільки суд першої інстанції не врахував, що через умисне невиконання вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року, яким ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобами строком на три роки й стягнуто з нього на її користь матеріальну і моральну шкоду у розмірі 225 771 грн 00 коп., вона вимушена була звернутись до суду із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка не була задоволена та не було внесено відповідних відомостей до ЄРДР. Вказує, що лише ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року було внесено відомості до ЄРДР за фактом умисного невиконання вироку суду. Кримінальне провадження чотири рази постановами слідчих безпідставно закривалось, які в подальшому скасовувались судом та прокурором у зв`язку з незаконністю постанов про закриття кримінального провадження. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що внаслідок бездіяльності з боку слідчого щодо розслідування факту невиконання вироку суду, вона вимушена була постійно звертатись до суду зі скаргами, які були задоволені судом, що підтверджується матеріалами справи. Зазначає, що, знаючи про її неспроможність рухатись як звичайна людина, та усвідомлюючи, що постійне переміщення приносить їй біль, слідчі щоразу не вчиняли належних дій, спрямованих на розслідування обставин кримінального правопорушення, та на милицях вона змушена була відвідувати судові та правоохоронні органи, відчуваючи тяжкий біль в ногах. Вказує, що у разі виконання відповідачем належним чином взятих на себе зобов`язань щодо належного розслідування кримінального правопорушення, то винуватець ДТП ОСОБА_2 вже був би засуджений за умисне невиконання рішення суду.

Зазначає, що на даний час протиправні дії Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві продовжуються. Так, 04 квітня 2019 року вона звернулась до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.382 КК України та просила внести відомості до ЄРДР й розпочати досудове розслідування, на що її заява вкотре була проігнорована. У зв`язку з цим вона знову вимушена була звертатись до суду за захистом своїх прав та ухвалою суду від 17 квітня 209 року було зобов`язано керівника Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві внести відомості до ЄРДР та розпочати кримінальне провадження. Вказує, що 30 травня 2019 року було розпочате кримінальне провадження №0004474, однак наразі вказане кримінальне провадження закрито, у зв`язку з чим вона знову вимушена звертатись до суду та прокуратури за відновленням своїх порушених прав.

Вказує, що у результаті таких неправомірних дій та бездіяльності органів досудового слідства їй спричинено душевні страждання, переживання, стрес, відчуття розчарування, що негативно впливає на неї, а також страждання та приниження. Вважає, що суд першої інстанції наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову частково.

Третя особа: ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві у порядку, передбаченому ст.360 ЦПК України подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_1 повністю.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, оскільки не врахував, що в провадженні Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві) перебуває виконавче провадження №498616572 з примусового виконання виконавчого листа №1-кп/760/198/15, виданого 29 грудня 2015 року Солом`янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 125 771 грн 09 коп. та моральної шкоду у розмірі 100 000 грн 00 коп. В межах даного виконавчого провадження вчиняються дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». На даний час боржник ОСОБА_2 перебуває у розшуку та йому заборонено перетинати державний кордон України. Тому вважає, що у випадку виконання вказаного вище виконавчого листа №1-кп/760/198/15, рішення суду про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн 00 коп. буде вважатись збитками державного бюджету.

Крім того, вказує, що позивачем не доведено протиправність дій (бездіяльність) органу досудового розслідування та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправними діями органу досудового розслідування, а саме по собі скасування судом процесуальних постанов слідчого, прийнятих в рамках кримінального провадження, не свідчать про безумовну неправомірність дій відповідача і заподіяння позивачу моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві, в якому вказує, що посилання ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів бездіяльності органу досудового розслідування та на виконанні у Дніпровському РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві перебуває виконавчий лист і державним виконавцем вжито всіх заходів з виконання вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року, є безпідставними. Вказує, що вона пред`явила позов до відповідача не з підстав відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання державним виконавцем вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року, а з підстав відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, що грунтується на вимогах чинного законодавства України. Оскільки вона зазнала моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача щодо розслідування кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , що змусило її, будучи фізично неспроможною, звертатися до суду та прокуратури з метою захисту своїх прав, вважає, що вона довела, що відповідач своєю бездіяльністю завдав їй шкоду на суму 200 000 грн 00 коп.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року (далі - Закон №540-IX від 30 березня 2020 року).

Підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону №540-IX від 30 березня 2020 року внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170 178, 179, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу (COVID-19)» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня до 03 квітня 2020 року в Україні було введено карантин, який продовжено до 24 квітня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року №255, а в подальшому - до 11 травня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 та до 22 травня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343, до 22 червня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, до 31 липня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500, до 31 серпня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641.

17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18 червня 2020 року (далі - Закон№731-ІХ від 18 червня 2020 року), яким внесені зміни, зокрема у пункт 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України та пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №731-ІХ від 18 червня 2020 року процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Оскільки Закон України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року набрав чинності 17 липня 2020 року, тому процесуальні строки, які були продовжені Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються 06 серпня 2020 року.

Станом на 26 серпня 2020 року відповідач ГУ НП у місті Києві, а також третя особа: Державна казначейська служба України, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Клопотань про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу з підстав неможливості вчинення процесуальної дії унаслідок карантинних обмежень в порядку передбаченому пунктом 3 «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України № 731-IX від 18 червня 2020 року від ГУ НП у місті Києві та Державної казначейської служби Українине надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 200 000 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заочне рішення суду першої інстанції в частині правових підстав для стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органів слідства (державної влади) в апеляційному порядку не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині заочне рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт заподіяння їй моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психічне напруження, спричинило розчарування в діяльності правоохоронних органів. Позивачу спричинено душевні страждання, переживання, стрес, відчуття невизначеності та розчарування, оскільки протиправні рішення та бездіяльність відповідача мали для неї негативний вплив, а негативні емоції позивача досягли рівня страждання та приниження, які мають причинно-наслідковий зв`язок з такими діями та бездіяльністю.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції враховав характер правопорушень, глибину й тривалість завданих позивачу душевних страждань, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн 00 коп. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги інтенсивність, тривалість, повторюваність протиправних дій та бездіяльності відповідача, а також врахував стан здоров`я позивача, яка є інвалідом другої групи та пересувається виключно на милицях, тривалий час вимушена звертатися до суду з метою захисту своїх прав та їх поновлення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, призначено йому покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Також цим же вироком суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 125 771 грн 09 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн 00 коп.

Позивачу ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату, та вона отримує пенсію по інвалідності другої групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 25 травня 2017 року та копією пенсійного посвідчення.

Судом першої інстанції встановлено, що на неодноразові звернення позивача ОСОБА_1 до Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві із заявами по факту неправомірних дій з боку ОСОБА_2 (26 лютого 2016 року, 21 квітня 2016 року, 05 вересня 2016 року), Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві своїми листами від 30 березня 2016 року, травня 2016 року, 27 вересня 2016 року повідомило позивачу про те, що по даному факту проведено перевірку. За результатами перевірки ознак вчинення кримінального правопорушення не виявлено. Підстав для внесення відомостей по заявах ОСОБА_1 до ЄРДР немає (а.с.25-27, т.1).

Встановлено, що 23 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ГУ НП у місті Києві із заявою щодо неналежного розгляду працівниками Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві матеріалів, які надійшли з відділу ДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві щодо виконання ОСОБА_3 вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року.

Листом від 22 червня 2016 року ГУ НП у місті Києві повідомило позивачу, що 01 червня 2016 року Київською місцевою прокуратурою №4 за фактом умисного невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджанню їх виконанню відкрите кримінальне провадження №007667 за ч.1 ст.382 КК України. Досудове розслідування доручено слідчому слідчого відділу Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві Данилюку А.В. У ході досудового розслідування не доведено наявності у діях ОСОБА_2 умисного невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджанню їх виконанню, у виконавчому провадженні №49861572 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. 18 червня 2016 року дане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.28, 36-38, т.1).

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 18 червня 2016 року про закриття кримінального провадження №0007667 за ч.1 ст.382 КК України з підстав неповноти досудового розслідування (а.с.40-41, т.1).

Постановою слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 05 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у визнанні її потерпілою в кримінальному провадженні №0007667 за ч.1 ст. 382 КК України (а.с. 32, т.1).

Встановлено, що листом від 28 квітня 2017 року Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві за результатами розгляду заяви позивача від 03 квітня 2017 року про визнання потерпілою, повідомило їй про те, що вона має статус потерпілого у кримінальному провадженні №0007667 за ч.1 ст. 382 КК України (а.с. 34, т.1).

Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого ГУ НП у місті Києві щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та зобов`язано уповноважену особу (слідчого) ГУ НП у місті Києві внести відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 24 жовтня 2016 року до ЄРДР (а.с.29, т.1).

На виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року слідчим Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві внесено відомості до ЄРДР за №000645 від 18 січня 2017 року за ч.1 ст.382 КК України щодо невиконання ОСОБА_2 вироку суду та 19 січня 2017 року прокурором Київської місцевої прокуратури №4 об`єднано матеріли досудових розслідувнь за № №0007667 та №000645 в одне кримінальне провадження за №0007667 (а.с.30, т.1).

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 про бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві під час досудового розслідування та зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві розглянути клопотання ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0007667 (а.с.52, т.1).

Листом від 20 листопада 2017 року Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що 14 серпня 2017 року було надано доручення про проведення слідчих (розшукових) дій, яке виконане частково (а.с.51, т.1).

Також листом від 20 листопада 2017 року Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві повідомило позивачу про те, що її клопотання задоволено та 23 жовтня 2017 року слідчим у кримінальному провадженні надано повторне доручення про проведення слідчих (розшукових) дій (а.с.49, т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо не розгляду клопотання під час досудового розслідування та зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві розглянути її клопотання від 01 грудня 2017 року у кримінальному провадженні №0007667 (а.с.53, т.1).

Встановлено, що 30 грудня 2017 року слідчим Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0007667 за ч.1 ст.382 КК України за відсутністю у діях особи складу кримінального правопорушення (а.с.42-44, т.1).

Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 17 січня 2018 року постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 30 грудня 2017 року про закриття кримінального провадження №0007667 за ч.1 ст.382 КК України скасовано, оскільки слідчим не здійснено всіх необхідних процесуальних дій (а.с.45, т.1).

Також судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2018 року слідчим Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0007667 за ч.1 ст.382 КК України за відсутністю у діях особи складу кримінального правопорушення.

Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 08 червня 2018 року постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 06 червня 2018 року про закриття кримінального провадження №0007667 - скасовано (а.с. 46, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалами слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року, від 23 березня 2018 року та від 24 травня 2018 року, задоволено скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у міста Києві та зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у міста Києві розглянути її клопотання (від 22 лютого 2018 року, 05 березня 2018 року, 10 травня 2018 року) та адвоката Гунази Ю.Є. від 21 березня 2018 року, у кримінальному провадженні №0007667 (а.с.54-57, т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення. Зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві вчинити дію, передбачену ст.214 КПК України за заявою ОСОБА_1 , зареєстрованої за вхідним №С-72-ОП від 07 березня 2018 року (а.с. 60-61, т.1).

Листом від 30 вересня 2018 року Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві повідомило позивачу, що кримінальне провадження №0004326 від 02 травня 2018 року за ч.1 ст. 384 КК України 30 червня 2018 року закрито згідно з постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві (а.с.62, т.1).

З постанови слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 30 червня 2018 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0004326 від 02 травня 2018 року - закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_4 , передбаченого ч.1 ст.384 КК України (а.с.63-64, т.1).

Встановлено, що постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 14 вересня 2018 року постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 30 червня 2018 року про закриття кримінального провадження №0004326 скасовано, а матеріали досудового розслідування направлено слідчому СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві для подальшого розслідування (а.с.65, т.1).

Листом від 11 жовтня 2018 року Дніпровське УП ГУ НП України у місті Києві повідомило ОСОБА_1 , що під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0004326 від 02 травня 2018 року за ч.1 ст.384 КК України не отримано підстав вважати, що вчиненим кримінальним правопорушенням ОСОБА_1 завдано шкоди. Враховуючи викладене у кримінальному провадженні була прийнята постанова про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою (а.с.67, т.1).

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2018 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві про відмову у визнанні потерпілою. Постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві від 10 жовтня 2018 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0004326 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України - скасовано. Зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві розглянути клопотання ОСОБА_1 про визнання її потерпілою в рамках кримінального провадження №0004326 і надати відповідь заявнику (а.с.71, т.1).

Листом від 23 листопада 2018 року Дніпровське УП ГУ НП України у місті Києві повідомило позивачу, що під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0004326 від 02 травня 2018 року за ч.1 ст.384 КК України не отримано підстав вважати, що вчиненим кримінальним правопорушенням ОСОБА_1 завдано шкоди. Враховуючи викладене у кримінальному провадженні була прийнята постанова про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою (а.с.68, т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві про відмову у визнанні її потерпілою. Постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві від 10 жовтня 2018 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0004326 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України - скасовано. Зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві розглянути клопотання ОСОБА_1 про визнання її потерпілою в рамках кримінального провадження №0004326 і надати відповідь заявнику (а.с.72-73 т.1).

Листом від 19 грудня 2018 року Дніпровське УП ГУ НП України у місті Києві повідомило позивачу, що під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0004326 від 02 травня 2018 року за ч.1 ст.384 КК України не отримано підстав вважати, що вчиненим кримінальним правопорушенням ОСОБА_1 завдано шкоди. Враховуючи викладене у кримінальному провадженні була прийнята постанова про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою (а.с.69, т.1 ).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого від 17 грудня 2018 року про відмову у визнанні потерпілим. Постанову старшого слідчого Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві від 17 грудня 2018 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0004326 від 02 травня 2018 року -скасовано (а.с.74-76, т.1).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві з вимогою внести відомості до ЄРДР за ст.367 КК України стосовно службових осіб Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві. Однак на всі її звернення отримала відмову (а.с.77-79, т.1).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено та зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань внести відомості до ЄРДР на підставі її заяви від 19 лютого 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України та повідомити про це заявника шляхом надання витягу з ЄРДР (а.с.82, т.1).

З наявного у матеріалах справи витягу з ЄРДР від 04 квітня 2019 року вбачається, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року та заяви ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 367 КК України про те, що посадові особи Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві та Київської місцевої прокуратури №4 неналежно виконують свої службові повноваження через несумлінне ставлення до них, що виразилось у неякісному проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0004326 (а.с. 134, т.1).

Зі справи видно, що листом від 19 квітня 2019 року Дніпровське УП ГУ НП України у місті Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що її заява від 06 квітня 2019 року розглянута та встановлено, що відомості, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення відсутні, підстав для внесення інформації в ЄРДР немає (а.с.136, т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду місті Києва від 17 квітня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність керівника Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві щодо невнесення відомостей до ЄРДР задоволено. Зобов`язано слідчих слідчого відділу Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 04 квітня 2019 року (а.с.137, т.1).

Отже, установивши наведені вище обставини, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що службовими особами Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві було допущено протиправні дії та бездіяльність, які виявилась у систематичному невнесенні відомостей до ЄРДР за заявами позивача, і така бездіяльність визнавалась рішеннями суду такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Також слідчими Дніпровського УП ГУ НП України у місті Києві неодноразово безпідставно були прийняті постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані постановами прокурора та ухвалами суду. Крім того, судом встановлено протиправна бездіяльність відповідача щодо невизнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні, а також щодо не розгляду її клопотань під час досудового розслідування, що підтверджується наведеними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили. Вказані вище протиправні дії та бездіяльність відповідача мали систематичний та тривалий характер.

При цьому колегія суддів враховує, що постановлення слідчим суддею ухвал щодо скасування постанов слідчих органів, визнання бездіяльності дій цих органів та зобов`язання вчинити дії, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади відповідальність за деліктні правопорушення.

Близькі за змістом висновки міститься у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 754/10071/17.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ч.1 ст.1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як свідчить тлумачення ст.ст.23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Із урахуванням наведених вище вимог закону та встановлених обставин справи, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що позивачем ОСОБА_1 доведено факт заподіяння їй моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило у неї психічне напруження, спричинило розчарування в діяльності правоохоронних органів. Також позивачу спричинено душевні страждання, переживання, стрес, відчуття невизначеності та розчарування, оскільки протиправні рішення та бездіяльність відповідача мали для неї негативний вплив, а негативні емоції позивача досягли рівня страждання та приниження, які мають причинно-наслідковий зв`язок з такими діями та бездіяльністю.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції правильно враховано характер правопорушень, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач унаслідок протиправних дій та бездіяльності посадових осіб Дніпровського УП ГУ НП України, тривалість її моральних страждань у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду її звернень з метою захисту своїх прав та їх поновлення, стан її здоров`я, яка є інвалідом другої групи і пересувається виключно на милицях, та з урахуванням вимог розумності й справедливості,дійшов обґрунтованого висновку, що сума у розмірі 50 000 грн 00 коп. є достатньою для відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості у сумі 50 000 грн 00 коп., не узгоджується з матеріалами справи, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Таким чином заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Що стосується прохання ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві у відзиві на апеляційну скаргу про скасуванням заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_1 , то воно не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ГУ Державної казначейської служби України у місті Києвіне подавало апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції у встановленому законом порядку, а поданий ним відзив на апеляційну скаргу позивача не є поданою у встановленому законом порядку апеляційною скаргою, а тому у апеляційного суду відсутні правові підстави для перевірки законності і обґрунтованості заочного рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України на підставі відзиву ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: