Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7702/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 січня 2020 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого - судді Демчика Р.В.

секретаря судового засідання Бузун Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житлом, посилаючись на те, що згідно договору дарування житлового будинку від 24.06.2015 року позивачу належить на праві приватної власності будинок з надвірними спорудами за адресою - АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , який фактично проживає за іншою адресою. Згідно наданої відповідачем розписки від 02.03.2018 року ОСОБА_2 зобов`язався самостійно знятися з реєстрації, за адресою - АДРЕСА_1 в термін не пізніше 02.06.2018 року, а у разі невиконання даного зобов`язання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 8000 грн. При цьому сплата даних коштів не позбавляє ОСОБА_2 обов`язку щодо зняття з реєстрації. Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань, ним було направлено на фактичну адресу проживання відповідача вимогу щодо сплати коштів та зняття з реєстрації, яка по теперішній час залишилася без задоволення. Реєстрація відповідача в житлі обмежує права позивача, як власника та впливає на розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг. За таких обставин позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, а саме будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою суду від 11.10.2019 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк не подав відзив на позов.

Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідача ОСОБА_2 повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи.

Суд вивчивши заяву позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

На підставі Договору дарування житлового будинку посвідченого 24.06.2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною В.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 904, - ОСОБА_1 , є власником житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 (а.с. 8), що також підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.06.2015 року (а.с. 9-10) .

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.03.2018 року зареєстроване за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджено відомостями Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (а.с. 15).

Відповідно до Акту №346 від 11.09.2019 року складеного комісією в складі голови Комітету самоорганізації населення «Соборний» Ніконенка В.В., секретаря даного комітету Макаєвої Б.В. та члена комітету Білошкурського В.В ., - ОСОБА_2 з червня 2018 року фактично не проживає у будинку АДРЕСА_1 , хоча і зареєстрований в даному будинку. Особисті речі ОСОБА_2 у будинку відсутні (а.с. 11).

05.09.2019 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено вимогу про сплату коштів та зняття з реєстрації, яка залишилася без задоволення (а.с. 12).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За таких обставин суд, оцінивши надані позивачем докази приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 , вже понад рік, не користується цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача на реалізацію ним пільг по сплаті витрат, пов`язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником житлового будинку та відповідачем ОСОБА_2 відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у суду відсутні, а тому наявні правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вище вказаною адресою, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації.

Тобто, позовна вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень який уповноважена приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку підлягають задоволенню частково.

Оскільки позивач, як інвалід 2 групи, звільнений від сплати судового збору, за правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір за вимоги немайнового характеру необхідно стягнути із відповідача на користь держави.

На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 89,263-266, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні 40 копійок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Р. В. Демчик