Справа № 464/2803/20
пр.№ 2/464/1041/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.08.2020 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.,

секретар судового засідання Бусько Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бекерської О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на його користь 215 403,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2012 року по 27.05.2020 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго». 10.05.2012 звільнений за угодою сторін. Починаючи з 01.01.2010 по 10.05.2012 відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру. Він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04.03.2020 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 41 024,85 грн. Враховуючи, що станом на момент подання позовної заяви йому не було здійснено виплати заробітної плати, відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року у справі №464/843/20, то у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. В зв`язку з вказаним, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 12.06.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

13.07.2020 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» подала до суду письмовий відзив, в якому просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 до 29% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітньої плати.

20.07.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, а тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у ньому, наголосив на тому, що невиплата заробітної плати протягом тривалого періоду відбулась з вини відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

04 березня 2020 року Сихівським районним судом м. Львова було прийняте рішення у цивільній справі № 464/843/20 про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 основної заробітної плати у розмірі 14436,64 грн, доплат за шкідливі умови праці в розмірі 1154,77 грн, доплат за роботу у нічний час у сумі 1682,82 грн, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із невиплатою заробітної плати у розмірі 23750,62 грн, а всього 41 024 (сорок одну тисячу двадцять чотири) гривні 85 копійок, вказане рішення набрало законної сили 06.08.2020.

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Таким чином, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати входить в структуру заробітної плати і належить до сум, які підлягають виплаті працівнику в день звільнення.

Вищевказаними рішеннями суду встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема, на посаді апаратника хімводоочищеннячетвертого розряду в хімічному цеху. Відповідно до наказу №З11-к від 31.08.2007 р. з 01.09.2007 р. переведений у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех. 10 травня 2012 року звільнився за угодою сторін на підставі ст. 36 Кодексу законів про працю України, що підтверджено копією трудової книжки позивача.

Проте, відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дорахував та не виплатив позивачу ОСОБА_3 заробітну плату у повному обсязі за період з 11.05.2012 року по 27.05.2020 року, а саме, сума недорахованої та невиплаченої у день звільнення позивача заробітної плати склала 41 024,85 грн. Вказане недорахування заробітної плати було зумовлено тим, що відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправомірно зменшував встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 215 403,50 грн., який охоплює період з 11.05.2012 по 27.05.2020.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц прийшла до висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у 27 травня 2020 року, тобто зі спливом більш ніж трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 10.05.2012 року.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів ні під час розгляду цієї справи, ні під час розгляду цивільних справ № 464/2803/20, №464/843/20, які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної та на отримання доплат за шкідливі умови праці, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.

Сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати, яка встановлена рішеннями Сихівського районного суду м. Львова становить 41 024,85 грн. є значно меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (215 403,50 грн).

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 62 466,00 грн. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків.

Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно долучених до матеріалів справи договору на надання правової /професійної правничої/, акта виконаних робіт з надання правової допомоги від 13.07.2020, сума витрат на правову допомогу складає 1 500 грн.

Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було заявлено клопотання про відстрочку сплати судового збору такий слід стягнути з позивача та відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 62 466,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2012 по 27.05.2020 з відрахуванням від цієї суми податків та обов`язкових зборів.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 624,65 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1 529,38 грн. судового збору.

У решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , адреса місцезнаходження: м.Львів, вул.Д.Апостола, 1.

Повне судове рішення складено 18.08.2020 року.

Суддя С.З. Чорна