ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/438/20 Справа № 204/3975/19 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2019 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу- відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що вказані судом мотиви відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову є безпідставні, протирічать положенням СК України та ЦК України. Крім того, апелянт зазначає, що суду першої інстанції було надано достатньо доказів про те, що існують обставини щодо невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також, апелянт зазначає, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати позивач, є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.

Встановлено, що 05.06.2019 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу. Разом з позовною заявою від позивача до суду надійшла також заява про забезпечення позову, в якій позивач просив заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти дії, спрямовані на відчуження будь-яким шляхом нерухомого майна, що зареєстроване на її ім`я, що складається з 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 201,6 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., та 1/2 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:014:0081, площею 0,1002 га, і заборонити дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на це нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обгрунтування вимог зазначає, що відповідач ОСОБА_2 ще 19.12.2016 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на умовах договору позики одержав від позивача 20 000 доларів США, з зобов`язанням повернути суму позики у строк до 20 червня 2017 року, про що видав позивачу розписку. Незважаючи на те, що строк повернення позики настав ще 20 червня 2017 року, відповідач позику не повернув, посилаючись на відсутність у нього грошей. Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, кадастровий номер :03:014:0081, площею 0,1002 га. Фактично вказане нерухоме майно належить відповідачам на праві спільної часткової власності як подружжю, оскільки набуте у період, коли вони були в зареєстрованому шлюбі. Наприкінці травня 2019 року позивачу стало відомо, що шлюб між відповідачами було розірвано ще у 2017 році. Також, позивачу стало відомо, що 23.08.2017 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , тобто відповідач вжив заходи, спрямовані на відчуження належного йому майна. На теперішній час є побоювання, що відповідач ОСОБА_3 буде вживати заходи щодо продажу житлового будинку з земельною ділянкою, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за позовом позивача. Вартість вказаного нерухомого майна перевищує ціну позову, а тому позивач вважав за доцільне накласти заборону на відчуження Ѕ частини вказаного нерухомого майна, з метою забезпечення дійсного та ефективного захисту прав позивача.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суддя виходив з того, що заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що позивачем не доведено, що заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення у справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. А побоювання апелянта, що ОСОБА_3 , як одноособовий власник майна, буде вживати заходи щодо продажу житлового будинку з земельною ділянкою, нічим не підтверджені та грунтуються лише на припущеннях апелянта.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки апелянтом не вказана вартість нерухомого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається, ціна позову позивачем визначена у розмірі 21 176,99 доларів США. При цьому інформації щодо вартості 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів не враховує для визначення вартості нерухомого майна припущення апелянта про те, що вартість вказаного майна не може перевищувати ціну позову. Оскільки належних та допустимих доказів для цього апелянтом не було надано.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2019 року про відмову у забезпеченні позову- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова