Справа № 202/3939/16-ц
Провадж. 2/0202/91/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 лютого 2020 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А.

при секретарі - Мартем`яновій Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання договорів позики недійсними, покладання прав і обов`язків позичальника,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року позивачі звернулись з позовом про визнання договорів позики недійсними до ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 02.11.2016 року позовні вимоги залишені без розгляду на підставі ч.3 ст. 169, п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017 року вищезазначена ухвала Індустріального районного суду скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 14.12.2017 року, у зв`язку з відстороненням від посади судді ОСОБА_8 на підставі рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду даної справи.

Ухвалою судді від 19.12.2017 року позовна заява залишена без руху на підставі ст.ст. 175,177,178 ЦПК України, позивачам наданий строк для усунення недоліків, який не перевищує п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвалою суду від 18.01.2018 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі ст.187 ЦПК України.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року вищезазначену ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Виклавши позовні вимоги в новій редакції 17.01.2018 року, позивачі просили визнати договори позики недійсними внаслідок їх удаваності і покласти права та обов`язки позичальника за цими договорами на відповідача ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 31.10.2012 року ОСОБА_7 уклав договори позики з ними, позивачами. Відповідно до договору позики між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , вона отримала у власність 160 000 грн. строком до 31.10.2022 року. Всі інші позивачі, відповідно до договорів позики, отримали у власність по 80 000 грн. на такий саме строк. Проте грошові кошти за цими договорами позики вони, позивачі, не отримували. Фактично по даним договорам грошові кошти отримала одна особа - ОСОБА_6 , оскільки в нього були певні борги станом на жовтень 2012 року і саме на його прохання вони, позивачі, підписали дані договори позики. Вважаючи дані договори позики удаваними, позивачі просили визнати їх недійсними і покласти права і обов`язки позичальника на ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник позивачів, адвокат Сімон Р.П., підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити.

Обставини, викладені в позовній заяві, підтвердили і самі позивачі, допитані у якості свідків під час розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Бур`янський А.В., позовні вимоги визнав, зазначивши, що оспорювані договори позики фактично були укладені не з позивачами, а з ОСОБА_6 і саме він отримав грошові кошти по цим договорам позики. На укладанні договорів позики з членами сім`ї ОСОБА_6 наполягав ОСОБА_7 , у якого був знайомий приватний нотаріус, який оформив дані договори без присутності ОСОБА_7 і без фактичної передачі грошових коштів. Просив задовольнити позов.

Допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_6 підтвердив обставини, викладені його представником, зазначивши, що через матеріальні труднощі він звернувся до ОСОБА_7 з проханням отримати в борг грошові кошти у розмірі 320 000 грн. Останній погодився надати вказану суму, але за умов, що договори позики будить укладені з членами його, ОСОБА_6 , сім`ї. На його прохання останні погодились укласти такі договори, проте грошові кошти за цими договорами фактично отримав він, ОСОБА_6 .

Представник відповідача ОСОБА_7 , адвокат Папуга О.В., позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивачами не надано жодного доказу на підтвердження того, що грошові кошти за договорами позики ними не отримувались. Також, посилаючись на те, що укладені договори позики є удаваними, позивачами не зазначено і не доведено, які саме правочини укладені між ними і відповідачем ОСОБА_7 , адже за ст. 235 ЦК України права і обов`язки за удаваним правочином між сторонами виникають, але не ті, що випливають зі змісту цього правочину. Крім того, при зверненні до суду позивачами пропущений строк позовної давності, оскільки договір позики з ОСОБА_4 був укладений 01.11.2012 року, а з іншими позивачами - 31.10.2012 року, тобто 31.10.2015 року і 01.11.2015 року строк позовної давності для позивачів сплив, а з позовом вони звернулись у червні 2016 року. Тому просив відмовити у задоволенні позову.

Допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_7 підтвердив факт отримання грошових коштів позивачами під час укладання договорів позики. Не заперечуючи, що з проханням про надання позики до нього дійсно звернувся ОСОБА_6 , але грошові кошти передавались ним особисто всім позичальникам в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса.

Приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду лист, в якому просив розглядати справу без його участі, зазначивши, що вважає заявлений позов способом уникнення позивачами обов`язків з виконання зобов`язань по договорам позики (а.с. 206 т.2).

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 31.10.2012 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладені договори позики про передачу у власність грошових коштів у сумі 80 000 грн. кожному, а ОСОБА_1 - у сумі 160 000 грн. строком до 31.10.2022 року. Між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 договір позики на суму 80 000 грн. укладений 01.11.2012 року . Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Томакіського районного нотаріального округу Корнієнком Ю.В (а.с. 115-175 т.2).

Позивачі оскаржують і ставлять питання про визнання цих договорів недійсними з підстав їх удаваності.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторонам (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Відповідно до ч.1 ст. 1051 цього Кодексу позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналіз наведених норм діючого законодавства дає підстави дійти висновку, що удаваний правочин з метою приховати іншій правочин, який насправді вчиняється, укладається саме між сторонами правочину; саме сторони правочину мають на меті приховати іншій правочин, вчиняючи удаваний правочин. Законодавством не передбачено, у разі визнання правочину удаваним, що обов`язки за договором можуть бути перекладені на третю особу, яка не є стороною цього правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За встановлених під час розгляду обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів про визнання договорів позики недійсними з підстав їх удаваності і покладання на відповідача ОСОБА_6 прав та обов`язків позичальника. Суд вважає, що позивачами не доведено, що вони, укладаючи договори позики з ОСОБА_7 , мали на меті приховати інший правочин.

Відповідач ОСОБА_7 просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки він сплив 31.10.2015 року по договорам позики від 31.10.2012 року і за договором позики з ОСОБА_4 - 01.11.2015 року.

Згідно ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачі, звернувшись до суду з цим позовом у червні 2016 року, пропустили встановлений законодавством строк позовної давності.

Проте суд при прийнятті рішення по справі не зважує на це, оскільки є самостійні підстави для відмови у задоволенні позову по суті пред`явлених позивачами вимог.

Відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат немає.

Керуючись ст. 4,5,10,13,81,89,259-263,265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у позовних вимогах до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання договорів позики недійсними, покладання прав і обов`язків позичальника.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя Л.А. Бєльченко