Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 409/2915/18

провадження № 61-21227св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати належних сум

за касаційною скаргою Гаспарянца Дмитра Михайловича як представника ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року у складі судді Третяка О. Г. та постанову Луганського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Єрмакова Ю. В., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заробітну плату за червень 2016 року в сумі 2 713,58 грн, за квітень 2017 року - 1 537,44 грн, за травень 2017 року - 3 416,53 грн, за червень 2017 року - 3 416,53 грн, за липень 2017 року - 1 879,09 грн, за час щорічної відпустки за період з 04 квітня 2017 року до 18 квітня 2017 року в сумі 2 325,75 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2 697 грн, оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в сумі 1 281,20 грн, майнову шкоду за неотриману допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 7 430,96 грн, вихідну допомогу в сумі 5 124 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати: за червень 2016 року в сумі 881,91 грн, за квітень 2017 року - 276,74 грн, за травень 2017 року - 563,73 грн, за червень 2017 року - 502,23 грн, за липень 2017 року - 270,59 грн, за час щорічної відпустки за період з 04 квітня 2017 року до 18 квітня 2017 року в сумі 444,22 грн; компенсацію втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 515,13 грн, компенсацію втрати частини оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в сумі 230,62 грн, компенсацію втрати частини вихідної допомоги в сумі 73 786 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних йому сум з 18 липня 2017 року по день фактичного розрахунку, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 листопада 2007 року він був прийнятий на роботу до Луганської дирекції залізничних перевезень Державного підприємства «Донецька залізниця» (далі - ДП «Донецька залізниця») на посаду інженера 1 категорії, на якій пропрацював до 31 грудня 2013 року та був звільнений у зв`язку з переведенням до відокремленого підрозділу «Станція Луганськ» ДП «Донецька залізниця», де з 01 січня 2014 року працював на посаді юрисконсульта 2 категорії.

У зв`язку з реорганізацією відокремленого підрозділу станції Луганськ ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 22 червня 2016 року ОСОБА_1 почав працювати у складі ПАТ «Українська залізниця».

Наказом структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16 березня 2017 року № 58 - ДН «Про встановлення простою» у зв`язку з перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, з 00 год 20 березня 2017 року, зокрема для працівників виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, та зобов`язано їх на час простою приходити на свої робочі місця згідно з графіком роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку і наприкінці робочого дня у «Журналі обліку

приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої», а оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки.

15 травня 2017 року позивача повідомлено про скорочення його посади з 17 липня 2017 року із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку при звільненні та запропоновано вакантні посади, від яких ОСОБА_1 відмовився.

17 липня 2017 року позивача звільнено у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, однак виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у день звільнення здійснена не була.

Позивач указував, що відповідач протиправно не виконав свій обов`язок щодо виплати йому заробітної плати за червень 2016 року, а також за квітень, травень, червень та липень 2017 року; виплати заробітної плати за час щорічної відпустки з 04 до 18 квітня 2017 року та матеріальної допомоги на оздоровлення; оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача; виплати вихідної допомоги у зв`язку зі скороченням штату.

Крім того, позивач зазначав, що у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати відповідач повинен нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Білокуракинський районний суд Луганської області рішенням від 22 липня 2019 року позов задовольнив частково. Стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з квітня до липня 2017 року в розмірі 12 645,00 грн. Зобов`язав АТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовив. Допустив негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач підтвердив наявність заборгованості із виплати заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року в розмірі 12 645,00 грн, у тому числі: за квітень 5 394 (2/3 - 3 596) грн, травень 5 394 (2/3 - 3 596) грн, червень 5 394 (2/3 - 3 596) грн, липень 1 857 грн (за 16 днів).

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, не підконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку та м. Луганську. Зазначений висновок є належним та допустимим доказом і підтверджує відсутність вини відповідача у непроведені своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Луганський апеляційний суд постановою від 30 жовтня 2019 року рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року в оскаржуваній частині скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за червень 2016 року в сумі 2 713,58 грн, за квітень 2017 року в сумі 1 537,44 грн, за травень 2017 року в сумі 3 416,53 грн, за червень 2017 року в сумі 3 416,53 грн, за липень 2017 року в сумі 1 879,09 грн; за час щорічної відпустки за період з 04 квітня 2017 року до 18 квітня 2017 року в сумі 2 325,75 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 2 697 грн, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в сумі 1 281,20 грн, майнової шкоди за неотриману допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 7 430,96 грн, вихідної допомоги в сумі 5 124 грн, компенсації втрати частини заробітної плати: за червень 2016 року в сум 881,91 грн, за квітень 2017 року в сумі 276,74 грн, за травень 2017 року в сумі 563,73 грн, за червень 2017 року в сумі 502,23 грн, за липень 2017 року в сумі 270,59 грн, за час щорічної відпустки за період з 04 квітня 2017 року до 18 квітня 2017 року в сумі 444,22 грн; компенсації втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 515,13 грн, компенсації втрати частини оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у сумі 230,62 грн, компенсації втрати частини вихідної допомоги в сумі 737,86 грн, середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних ОСОБА_1 сум з 18 липня 2017 року по день фактичного розрахунку, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, відмовив.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ПАТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем у справі, оскільки всі обов`язки як роботодавця щодо виплати належних позивачу виплат на день звільнення має нести ДП «Донецька залізниця». Між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» відсутній акт на підтвердження переходу від ДП «Донецька залізниця» до

статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» всіх прав, активів, зобов`язань і боргів.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати за період з квітня до липня 2017 року в сумі 12 645,00 грн в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не було предметом апеляційного перегляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 22 листопада 2019 року до Верховного Суду, адвокат Гаспарянц Д. М. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Луганського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року та рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, у решті рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не погоджується з постановою апеляційного суду та рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку з реорганізацією відокремленого підрозділу «Станції Луганськ» ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 22 червня 2016 року ОСОБА_1 почав працювати у складі ПАТ «Українська залізниця», про що міститься запис в його трудовій книжці (записи № 15 та № 16), а не продовжував перебувати у трудових правовідносинах з ДП «Донецька залізниця».

17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено (запис № 17 у трудовій книжці позивача) у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України саме з ПАТ «Українська залізниця», а не з ДП «Донецька залізниця», в якому позивач працював до 21 червня 2016 року.

Всупереч статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив на користь позивача виплату заробітної плати, вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги з тимчасової втрати працездатності, що обумовило порушення конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, встановленого статтею 43 Конституції України, яке потребує захисту та відновлення судом.

Суд апеляційної інстанції взагалі не досліджував та не оцінював докази у цивільній справі: табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи, листки непрацездатності, заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, витяг з колективного договору, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, якому представник позивача приділив більшу частину уваги в апеляційній скарзі, що вбачається з висновку Луганського апеляційного суду: «іншим підставам колегія суддів надавати правовий аналіз не має підстав, оскільки ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав до належного відповідача та в такому разі позовні вимоги останнього будуть предметом розгляду у новій справі».

Недослідження судом доказів у справі є безумовною підставою для направлення справи на новий розгляд відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Білокуракинського районного суду Луганської області.

17 грудня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 20 листопада 2007 року працював на різних посадах в Луганському відділенні ДП «Донецька залізниця».

Згідно з наказом начальника Луганської дирекції залізничних перевезень від 16 березня 2017 року № 58-ДН «Про встановлення простою» відповідач встановив початок простою з причин, незалежних від робітників з 00 год 00 хв 20 березня 2017 року для підрозділу, де працював позивач.

15 травня 2017 року ОСОБА_1 , юрисконсульт 2 категорії станції Луганськ 2 класу виробничого підрозділу «Станція Луганськ», повідомлений начальником дирекції залізничних перевезень про наступне звільнення з 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

21 червня 2016 року згідно з наказом від 21 червня 2016 року № 05/ОС Луганська дирекція залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» реорганізована

шляхом злиття у структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що також зроблений запис у трудовій книжці позивача.

Згідно з наказом про припинення трудового договору від 17 липня 2017 року № 2909 -ОС ОСОБА_1 звільнений з 17 липня 2017 року з посади юрисконсульта 2 категорії за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає

задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки воно не є правонаступником ДП «Донецька залізниця».

Проте вказані висновки апеляційного суду є помилковими з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).

З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав неналежного відповідача у справі та не перевірив обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги в указаній частині.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними

обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної

інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Гаспарянца Дмитра Михайловича як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Луганського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун