Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
справа № 215/3227/20
номер провадження 2/215/2308/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Дудікова А.В.,

при секретарі Коломійчук К.Ю.,

згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу №215/3227/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі-Товариство) про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 01.08.1972р. працював у Товаристві на різних посадах: помічником стана СБШ; бурильником скважин; машиністом бурової установки. 31.07.2009р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. У квітні 2020 р. він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у Товаристві більше 20 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога у зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. А тому просив стягнути з відповідача 2 745,18 грн в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 85 568,64 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 01.08.2009 р. по 31.07.2017 р.; 10 000 грн моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку.

09.06.2020р., відповідно до ст. 185 ЦПК України, ухвалою суду, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

24.06.2020 р. до суду, на виконання ухвали від 09.06.2020 р., надійшла змінена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 831 грн. В зміненій позовній заяві позивач просив суд стягнути з Товариства: 2 745,18 грн в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 80 351,04 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 01.08.2009 р. по 30.01.2017 р.; 830,96 грн сплаченого при подачі позову судового збору.

25.06.2020р., відповідно до ст. 185 ЦПК України, ухвалою суду, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

29.07.2020 р. до суду, на виконання ухвали від 25.06.2020 р., надійшла квитанція про сплату судового збору у сумі 9,80 грн.

Ухвалою суду від 31.07.2020 р. справу прийнято до провадження суддею Дудіковим А.В., визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

21.08.2020р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого остання зазначила, що проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що Галузевою угодою на 2007-2008 роки, дійсно передбачена виплата працівникам одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірах, встановлених колективним договором, залежному від стажу роботи на підприємстві. У п. 7.5 колективного договору були визначені умови та порядок виплати одноразової допомоги працівникам комбінату при виході на пенсію. Протягом строку дії колективного договору до нього вносилися зміни і доповнення шляхом підписання сторонами спільних постанов. Спільною постановою генерального директора та профспілкових комітетів від 30.06.2009 р. № 16/112 текст п. 7.5 колективного договору був викладений в наступній редакції: виплачувати з 01.07.2009р. по 30.09.2009р. працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Таким чином на момент звільнення позивача (31.07.2009р.) одноразова допомога працівникам комбінату при виході на пенсію виплачувалася за умови, досягнення пенсійного віку, наявності безперервного стажу роботи на комбінаті відповідної тривалості, звільнення на пенсію за власним бажанням. Згідно з записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , 1952 року народження, був звільнений 31.07.2009 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, однак на дату звільнення позивач не досяг 60-літнього віку, що було однією із обов`язкових умов проведення виплати згідно з п. 7.5 колективного договору, тому одноразова допомога останньому не нараховувалася і не виплачувалася. Таким чином, при звільненні позивача відповідач діяв згідно з вимогами п. 6.1 Галузевої угоди ГМК на 2007-2008 р.р. та п. 7.5 колдоговору, отже будь-які порушення прав позивача на виплату сум, належних йому при звільненні, з боку відповідача відсутні, а позовна вимога про виплату одноразової допомоги при звільнені на пенсію є необґрунтованою.

Також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач не виплачував позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію у зв`язку з відсутністю належних правових підстав: недосягненням позивачем на момент звільнення віку 60 років, що було однією з умов, передбачених п. 7.5 колдоговору, відтак дії відповідача є правомірними і вина, яка є підставою для відповідальності згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, відсутня. Крім цього, вказує про пропущення строку позовної давності позивачем.

Позивач будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, а також просив задовольнити позов.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи, на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки позивач та відповідач про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, суд вважає, за можливим розглянути справу у їх відсутності.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 01.08.1972р. працював у Товаристві на різних посадах, а 31.07.2009р. звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а.с. 7-8).

Позивачу ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2007-2008 роки не виплачувалась.

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №438 від 05.05.2020р., середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.05.2009 по 30.06.2009: - середньогодинна заробітна плата, складає 6,04 грн.; середньомісячна заробітна плата складає: 915,06 грн. (а.с. 9).

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

В Галузевій Угоді гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки передбачено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Також в п.1.1 Галузевої угоди вказано, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної заробітної плати.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення Генеральної, Галузевої (міжгалузевої), Територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту колективного договору на 2007-2008 р.р., у п.1.9 якого зазначено, що сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством, генеральною та галузевими угодами, статутом товариства та правилами внутрішнього розпорядку.

Із Колективного договору ВАТ «ПівнГЗК» на 2007-2008 роки, наданого відповідачем, у пункті 7.5 вказано, виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві: - від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату; - від 15 до 20 років - дві середньомісячні заробітні плати; - від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати. З ІІ півріччя 2007 року здійснювати таку виплату за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку ( жінки 55 років, чоловіки 60 років) (а.с.46-47).

Спільною постановою генерального директора та профспілкових комітетів від 30.06.2009 р. № 16/112 текст п. 7.5 колективного договору був викладений в наступній редакції: виплачувати з 01.07.2009р. по 30.09.2009р. працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с. 48).

У зв`язку з чим вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює залежність її виплати від віку та строку звільнення із підприємства.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а тому відхиляє доводи відповідача, про те, що останній мав право застосувати умови Колективного договору на 2007-2008 року, а не п. 6.1. Галузевої угоди, який, на його думку, має застосовуватися на розсуд роботодавця, оскільки умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними (ст. 16 КЗпП України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Такий висновок висловлено також у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 та від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17.

Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

За таких обставин доводи відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власнимбажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Установлено, що ОСОБА_1 працював на різних посадах у Товаристві, понад 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що єдиною підставою на отримання ОСОБА_1 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат є наявність у нього стажу понад 20 років.

Станом на день звільнення позивача із займаної посади (31 липня 2009 року) відповідач не провів виплату всіх належних йому сум, а саме: не виплатив вихідну допомогу, передбачену умовами Галузевої угоди.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у межах заявлених позовних вимог у сумі трьох розмірів середньомісячної заробітної плати у сумі 2 745,18 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За таких обставин, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Як видно з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію (а.с.9).

З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, у Постанові ВП ВС від 26.06.2019р. справа № 761/9584/15-ц провадження № 14-623цс18 вказано, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у червні 2020 року, тобто зі спливом більш ніж десять років після звільнення з роботи, яке мало місце 31 липня 2009 року.

Відповідно до матеріалів справи позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати одноразової (вихідної) допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Таке право позивач реалізував лише у червні 2020 року, подавши позов. Судом не встановлено, що позивач не знав про це його право, зокрема, не був ознайомлений із Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.

Відповідач заперечує проти права позивача на виплату одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, а тому факт порушення цього права та сума відповідної одноразової допомоги були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума компенсації позивачу виплати одноразової (вихідної) допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат (2 745,18 грн), є більш ніж у тридцять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (80 351,04 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 18, 30) в розмірі 78,32 грн (6 745,18 грн розмір задоволених вимог х 100 / 83 096,22 грн розмір заявлених позовних вимог = 8,12% задоволених вимог; 840,80 грн. х 8,12% / 100% = 68,27 грн розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог).

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку- задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь ОСОБА_1 2 745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 18 копійок невиплаченої при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію, 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та 68 (шістдесят вісім) гривень 27 копійок витрат зі сплати судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження: 50079, м. Кривий Ріг.

Повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя: