Провадження № 22-ц/812/2050/20 Доповідач апеляційної інстанції - Тищук Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/4377/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

із секретарем Богуславською О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 20 жовтня 2020 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду (повний текст рішення складено 22 жовтня 2020 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на будівельні матеріали та стягнення їх вартості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника, звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на будівельні матеріали та стягнення їх вартості.

Позивач зазначав, що у період з квітня до 18 серпня 2018 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 у будинку її матері по АДРЕСА_1 . 18 серпня 2018 року вони уклали шлюб та позивача було зареєстровано у цьому будинку. Під час сумісного проживання він за власні кошти проводив ремонт у будинку та витратив на нього 318 456 грн. 15 червня 2019 року між подружжям виник конфлікт і з цього часу у будинку він не проживає, а відповідачкою ОСОБА_4 подано позов про розірвання шлюбу.

Посилаючись на те, що в ремонт будинку вкладені його особисті кошти, а спільне проживання та сімейні стосунки між сторонами припинені, ОСОБА_1 просив встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 у період з квітня по 18 серпня 2018 року, визнати за ним право власності на будівельні матеріали вартістю 318 456 грн., стягнути цю суму з відповідачів солідарно, а також стягнути судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_4 , діючи через свого представника, позов не визнала, посилалась на те, що з 13 грудня 2017 року по 13 червня 2018 року позивач перебував за межами України, тому спільно вони не проживали; згідно транзакцій за банківським рахунком позивача у період 1 січня 2017 року по 30 липня 2019 року доступ до його коштів мали він сам та ОСОБА_5 , що підтверджує відсутність між нею та позивачем спільного бюджету, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків. Крім цього вказувала на належність будинку ОСОБА_2 , що передбачає проведення ремонтних робіт тільки за її згоди, та на недоведеність виконання ремонтних робіт за рахунок коштів позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що позивач у спірний період з її донькою однією сімє`ю не проживав, у належному їй будинку був зареєстрований на прохання доньки у травні 2019 року, у цей же час подружнє проживання між ними припинено. Також зазначала, що доданими чеками не підтверджується факт використання будівельних матеріалів саме в її будинку, дозвіл на ремонт якого вона не давала, а незначні поліпшення, які мали місце, були здійснені позивачем добровільно у період спільного проживання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивоване недоведеністю як факту проживання однією сім`єю, так і факту використання будівельних матеріалів для ремонту будинку відповідачки ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити його позов, посилаючись на часткове визнання відповідачкою ОСОБА_2 позовних вимог твердженням про те, що деякі поліпшення стану житла мали місце. Також вважав, що суд порушив норми ЦПК України неналежним дослідженням та оцінкою наданих доказів, а саме: для перевірки стану житла до спільного проживання сторін та після розірвання шлюбу не витребував технічної документації та фотознімків будинку; не допитав свідків у тому числі водія, який доставляв будівельні матеріали; не перевірив доходів та витрат відповідачів, які є неспівмірними з вартістю ремонтних робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просила рішення суду залишити без змін, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечувала проти задоволення позову. Також вказувала на те, що позивач особистої участі у судових засіданнях не приймав, його представник клопотань про дослідження стану будинку у судовому засіданні не заявляла, як і клопотання про допит свідків, отже суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник адвокат Загороднюк А.Д. просили задовольнити апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, в ній викладені. Відповідач ОСОБА_2 та її представник, який також є представником відповідача ОСОБА_6 , адвокат Костенюк М.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 18 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_6 (22.10.2020р. змінила прізвище на ОСОБА_7 а.с. 35 том ІІ) було укладено шлюб. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2020 року шлюб розірвано. Ухвалою цього ж суду від 11 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у перегляді заочного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що з 11 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 13 том І).

Власницею будинку з червня 2017 року є ОСОБА_2 (а.с. 11-12 том І).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 липня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування спірним житловим будинком (а.с. 27-28 том ІІ).

Позивач просить встановить факт спільного його проживання з відповідачами однією сім`єю в будинку АДРЕСА_1 в період з квітня 2018 року по 18 серпня 2018 року.

Проте відповідачі цього факту не визнали, пояснивши, що позивач у спірному будинку у цей період не проживав, спільного господарства та бюджету сторони не мали.

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не мали притаманних подружжю прав та обов`язків. Вказували на те, що відповідач у період з 13 грудня 2017 року по 13 червня 2018 року перебував за межами України, що підтверджується угодою про працевлаштування моряка (а.с. 31-32 том І), та електронними квитками на міжнародний авіарейс Турецьких авіаліній на 13 грудня 2017 року за маршрутом Одеса - Дурбан, Замбія, та на 12 червня 2018 року за маршрутом Дурбан, Замбія - Херсон (а.с. 87-90 том І).

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами першою другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки позивач не надав доказів, які б свідчили про його проживання з відповідачкою ОСОБА_3 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зокрема, що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав та обов`язків, спільним побутом, наявністю спільних витрат і т.п., то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю в будинку по АДРЕСА_1 у період з квітня по 18 серпня 2018 року.

Зазначене кореспондується з Постановами Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 522/25049/16-ц та від 30 жовтня 2019 року по справі № 643/6799/17.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апелянт в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив факт того, що прибув на територію України тільки 13 червня 2018 року, в той час як просив встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_3 з квітня 2018р.

Щодо витрат на проведення ремонтних робіт у належному відповідачці ОСОБА_8 будинку, позивачем ОСОБА_1 надані товарні чеки ПП ОСОБА_9 з квітня по серпень 2018 року (а.с. 14-24 том І).

Вказані чеки свідчать про те, що цим приватним підприємцем були відпущені певні будівельні матеріали та інвентар, які були оплачені відповідними грошовими коштами. Проте будь-яких даних щодо того, хто саме та на які цілі придбавав ці товари, вказані чеки не містять. Також з них неможливо встановити, хто саме оплачував вартість цих товарів.

Такі ж недоліки містять і рахунок - замовлення салону штор «Гардинний Світ» та товарні чеки, видані ФОП ОСОБА_10 та ПП ОСОБА_11 (а.с. 25 - 28 том І).

Накладною ФОП ОСОБА_12 підтверджено оплату ОСОБА_1 2 500 грн. вартості парапету та кришки, проте доказів використання цих товарів у ремонтних роботах у будинку ОСОБА_2 не надано (а.с. 29 том І).

Актом приймання виконаних підрядних робіт змонтованої системи відеонагляду підтверджується виконання цих робіт представником виконавця Мечкаром С.М. для замовника ОСОБА_2 та їх вартість - 6 629 грн. (а.с. 94).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів проведення за власні кошти ремонту будинку відповідачки ОСОБА_2 .

Отже, вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, та з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях у зв`язку з тим, що судом не досліджено технічної документації стану будинку та не з`ясовано доходів та витрат відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки таких клопотань у судовому засіданні представником позивача не заявлялось.

Відповідно частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 23 грудня 2020 року