Номер провадження: 22-ц/813/6379/20
Номер справи місцевого суду: 523/9207/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року вцивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на втрату почуття любові та поваги один до одного, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, внаслідок чого тривалий час кожен живе окремим життям та своїми інтересами. Як зазначає позивач, шлюбні відносини фактично припинились, сім`я розпалася, спільного господарства не ведуть. Сторони не мають неповнолітніх дітей (а.с 1-15).

24 лютого 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Середа І.В.) позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб, зареєстрований 13.02.1993 року у Першому Суворовському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №138, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с 94-95).

23 березня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 засобами ОСОБА_5 направив до Суворовського районного суду м. Одеси апеляційну скаргу на рішення від 24 лютого 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню. На думку апелянта, у суду першої інстанції, не було ніяких підстав приходити до такого висновку. Від їхнього шлюбу є донька ОСОБА_6 . Апелянтка пояснює, що має намір на подальше збереження сім`ї та відновлення шлюбних стосунків з ОСОБА_3 . Апелянтка вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також врахував те, що позовну заяву було підписано представником позивача. Апелянт пояснює це тим, що право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має лише один з подружжя та волевиявлення особи, щодо розірвання шлюбу є її індивідуальним бажанням, яке залежить від обставин, що склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема подання позову про розірвання шлюбу. Тобто, право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню. Окрім того, позовна заява підписана адвокатом Бойком А.В. за відсутності доказів на підтвердження повноважень складати та підписувати позовні заяви, заяви по суті справи, подавати їх до суду. Враховуючи викладене та бажання апелянтки зберегти сім`ю та продовжити шлюбні стосунки, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

04 травня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Дрішлюк А.І.) відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Керуючись ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в сторін сім`я розпалася, а позивач продовжував наполягати на розірванні шлюбу, доказів наміру зберегти подружні відносити зі сторони відповідача суду першої інстанції надано не було.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 13.02.1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 138, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів справи неповнолітні діти в шлюбі у сторін відсутні. Позивач в своєму позові посилався на те, що спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, шлюбні відносини фактично припинилися, з відповідачкою не вели спільного господарства,втратили почуття любові та поваги, подальше спільне життя та збереження сім`ї є неможливим. Отже, дійшовши відповідного рішення в зв`язку з наведеними обставинами позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина 1 статті 55 СК України визначає, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до частини 3 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. А згідно з частиною 4примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, за концепцією національного законодавства шлюб утворюється між чоловіком та жінкою за власним бажанням та за наявністю вільної згоди на проживання однією сім`єю та укладення шлюбу з відповідними юридичними наслідками.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Так, якщо один з подружжя вважає, що збереження шлюбу суперечить його інтересам, він має право звернутися до суду з відповідним позовом відповідно його обґрунтувавши та вказавши в зв`язку з якими саме життєвими обставинами він прийшов до такого висновку.

За ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Пленум Верховного суду України в п.10 постанови від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

За обставинами даної справи позивач наполягав на розірванні шлюбу та при цьому наводив відповідні обґрунтування неможливості збереження шлюбу та підтримує своє бажання розірвати шлюб. Відповідачка не погоджувалась з таким обґрунтуванням причини розірвання шлюбу. Враховуючи те, що сторона позивача категорично заперечувала проти збереження шлюбу, в тому числі, після спливу тривалого часу з моменту винесення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу, в позивача позиція не змінилася та оскільки примушування до збереження шлюбних відносин заборонено законодавством та розцінюється як порушенням права дружини/чоловіка на особисту свободу та недоторканність, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги відхиляються.

Крім того, апелянтка в апеляційній скарзі вказувала на те, що позовна заява була подана та підписана представником позивача, що вважала незаконним.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги, в якому прописано в п.1, що клієнт доручає адвокатському об`єднанню підписувати та подавати необхідні документи та ордер з відміткою «без обмежень», на підставі якого Бойко А.В. надавалася правова допомога, що не виключало можливості представнику подати позовну заяву, оскільки ОСОБА_3 не є спеціалістом в юридичній галузі.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Окрім вищезазначеного, в ЦПК України немає обмежень щодо представництва в суді та цивільне законодавство не передбачає жодних обмежень для представництва у суді, в тому числі в категоріях сімейних спорів, якщо інше не зазначено в договорі про надання правової допомоги. Крім цього, сімейним кодексом України не забороняється подача позовної заяви про розірвання шлюбу представником, якщо є ордер та договір про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до протоколу судового засідання, наявного в матеріалах справи, ОСОБА_3 безпосередньо приймав участь в судовому засіданні з представником, в якому сам позивач підтримав позовні вимоги, вважав примирення неможливим та підтримував позовні вимоги, а отже був обізнаний про існування вказаної позовної заяви.

Таким чином, враховуючи вище вказане, обставини справи, особливості правовідносин, які виникли між сторонами, положення сімейного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції залишає без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

28.08.2020 року м. Одеса