ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2020 року

м. Харків

справа № 644/7155/18-ц

провадження № 22ц/818/313/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідачі - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України, представники відповідачів - Парамонова Л.В., Пузіков В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Держави України в особі Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2019 року в складі судді Ізмайлова І.К.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2015 року близько 15-00 години в ході артобстрілу смт Миронівський м. Дебальцеве Донецької області поранено ОСОБА_4 , чоловіка позивачки ОСОБА_1 та батька позивачки ОСОБА_2 .

Вказали, що після отримання поранення ОСОБА_4 доставлено до Артемівської центральної районної лікарні Донецької області, а потім до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги імені О.І. Мещанінова у м. Харкові з використанням транспортного засобу спеціалізованого призначення бригадою невідкладної медичної допомоги згідно договору про надання послуг від 23 січня 2015 року.

Зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 внаслідок отриманої важкої вибухової супутньої травми помер у лікарні.

Вказали, що за вказаним фактом 23 січня 2015 року слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Донецькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001173 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). У подальшому це кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням № 0001007, та вони визнані потерпілими.

Зазначили, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №561 ОСОБА_2 надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.

Вказали, що мають право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок загибелі чоловіка та батька ОСОБА_4 , і відсутність спеціального закону, на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів, не може бути перешкодою у захисті їхніх прав.

Зазначили, що обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акту, покладається на державу, незалежно від її вини.

Вказали, що держава зобов`язана виплатити спричинену їм моральну шкоду, яка полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибеллю ОСОБА_4 внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням права на життя.

Зазначили, що моральні страждання ОСОБА_1 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю її чоловіка у її присутності, яку вона продовжує переживати до цього часу, що призвела до кардинальної зміни її життя та глибоко травмувала її особистість, негативно позначилась на її психологічному стані. Втрата чоловіка, який був для неї дуже близькою людиною, для ОСОБА_1 є довічною та непоправною.

Вказали, що у зв`язку з військовими діями на території Донецької області родині довелося переїхати до м. Харків та винаймати житло, оскільки до їхнього будинку влучив снаряд. ОСОБА_1 залишилась єдиною особою, яка зможе піклуватися про батьків загиблого чоловіка, які через похилий вік та переживання через втрату сина, мають проблеми зі здоров`ям.

Зазначили, що переживання смерті ОСОБА_4 відобразилось у погіршенні їхнього стану здоров`я у вигляді психосоматичних розладів, що підтверджується медичною документацією.

ОСОБА_2 до цього часу переживає сильний душевний біль через смерть батька, з яким у неї були дуже близькі стосунки; тривалий час відчувала внутрішню напругу, втрату сну та гарного самопочуття, почуття безпеки та впевненості у майбутньому, напади страхів та паніки, спустошеність, занепокоєння станом здоров`я матері, що негативно вплинуло на її здоров`я та соціальне функціонування. На момент смерті батька ОСОБА_2 було лише 14 років, та зазначені обставини мали руйнівний вплив на її психіку; вона постійно відчувала страх, роздратованість, озлобленість; стала плаксивою, замкнутою; мала проблеми травного ґенезу, порушення нервової системи.

Вказали, що глибина їхніх моральних страждань підтверджується висновком експерта від 14 серпня 2018 року та іншою медичною документацією.

З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачкам моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оцінили розмір спричиненої моральної шкоди в 1 000 000,00 грн кожній.

Просили стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі її чоловіка ОСОБА_4 , у розмірі 1 000 000,00 грн шляхом стягнення з Державної казначейської служби України; стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_2 за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі її батька ОСОБА_4 , у розмірі 1 000 000,00 грн шляхом стягнення з Державної казначейської служби України; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2019 року, в якому ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту по 200 000,00 грн кожній.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги, в яких Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили рішення суду в частині стягнення коштів на їхню користь змінити, збільшивши суму, що підлягає стягненню, з 200 000,00 грн до 1 000 000,00 грн кожній.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 січня 2020 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - повернуто апелянту.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої їм смертю ОСОБА_4 , не у повній мірі відповідає встановленим судом обставинам справи, оскільки на розмір відшкодування моральної шкоди впливає характер протиправного діяння, внаслідок якого загинув ОСОБА_4 , а саме скоєння терористичного акту; що вони досі переживають смерть батька та чоловіка, з яким мали дуже тісний емоційний зв`язок, та яка призвела до кардинальної зміни їхнього життя і глибоко травмувала їх особистість; що ОСОБА_2 втратила почуття безпеки та впевненості у майбутньому, смерть батька мала руйнівний вплив на її психіку, адже на той час їй було лише 14 років; що загибель чоловіка для ОСОБА_1 спричинила для неї довічні негативні наслідки, її втрата є невідновлювальною, що зумовлює найвищі розміри відшкодування; що визначений у позові розмір відшкодування моральної шкоди відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України вважала, що судом не визначено права та обов`язки Кабінету Міністрів України у цій справі; що Кабінет Міністрів України не відноситься до суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, та жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що органом, який здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є саме Кабінет Міністрів України, отже він є неналежним відповідачем у справі, його завдання та повноваження не передбачають поновлення порушених прав позивачів; що висновок суду, що ОСОБА_4 загинув внаслідок отримання вибухових травм під час бойових дій при проведенні антитерористичної операції не відповідає обставинам справи; що Законом України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування громадянам шкоди, заподіяної лише терористичним актом, а не в результаті антитерористичної операції; що доказів того, що внаслідок незаконних дій Кабінету Міністрів України як органу, що представляє Державу Україна, чи його посадових осіб позивачам завдано шкоду, не надано, тобто не підтверджено протиправність діяння, вину та причинний зв`язок між діянням та шкодою, що є елементами складу цивільного правопорушення; що не постановлено жодного рішення, яким би було визнано, що внаслідок дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України чи його посадових осіб загинув ОСОБА_4 ; що вирок суду про визнання будь-якої особи винною у вчиненні терористичного акту відсутній, лише здійснюється досудове розслідування; що наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити її суб`єкта; що висновок експерта Бюро психологічних досліджень, яким визначено орієнтовний розмір завданої позивачам моральної шкоди, не є належним та допустимим доказом, не підтверджує вину Кабінету Міністрів України у завданні шкоди, проведений за заявою президента благодійної організації «Благодійний фонд «Право на захист», а не на замовлення позивачів, а також складений після спливу більше трьох років після подій, з якими позивачі пов`язують спричинення шкоди; при складанні зазначеного висновку експерт не виключив наявність чи можливість інших суттєвих обставин та факторів, які могли б вплинути на моральний стан позивачів протягом такого тривалого часу після смерті ОСОБА_4

26 листопада 2019 року до суду апеляційної інстанції від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому він просив залишити ці апеляційні скарги без задоволення та повністю скасувати рішення суду, відмовивши у задоволенні позову. Вказав, що висновок експерта Бюро психологічних досліджень, яким визначено орієнтовний розмір завданої позивачам моральної шкоди, не є належним та допустимим доказом; що не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями держави та спричиненою шкодою, не надано доказів наявності шкоди та вини держави у її заподіянні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що факт наявності душевних страждань позивачів, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю свого чоловіка та батька, доведений належним чином. Проте, судова колегія не погоджується з розміром стягнутої моральної шкоди, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з 01 січня 2000 року перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8-9, 14).

22 січня 2015 року ОСОБА_4 отримав множинні вибухові травми тіла внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції на території смт Миронівський м. Дебальцеве Донецької області.

ОСОБА_4 доставлено до Артемівської центральної районної лікарні Донецької області, а потім до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги імені О.І. Мещанінова з використанням транспортного засобу спеціалізованого призначення бригадою невідкладної медичної допомоги згідно договору про надання послуг від 23 січня 2015 року між ОСОБА_8 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Небозвід» (а. с. 23-24). За надання вказаних послуг сплачено 7100,00 грн (а. с. 19).

Як вбачається з повідомлення Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги імені О.І. Мещанінова №03/48 від 28 січня 2015 року та довідки від 29 січня 2015 року, з 25 січня 2015 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом мінно-вибухова травма, проникаюче мінно-вибухове поранення грудної та черевної порожнини (а. с. 18, зворот, 25-26).

Позивачами понесені витрати на ліки, необхідні для лікування ОСОБА_4 , що підтверджується копіями чеків, долучених до матеріалів справи (а. с. 27-31).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а. с. 22).

Причиною смерті у лікарському свідоцтві про смерть № 48Ат від 09 лютого 2015 року, виданому Харківським обласним бюро судово-медичних експертиз, та довідці про причину смерті зазначена важка вибухова супутна травма, отримана 22 січня 2015 року в результаті обстрілу в антитерористичній операції (а. с. 20-21).

За вказаним фактом 23 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001173 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини), зокрема, що 22 січня 2015 року о 15-00 годині в ході артобстрілу смт Миронівський м. Дебальцеве Донецької області біля гаражів поранено ОСОБА_4 . Внаслідок отриманих поранень ІНФОРМАЦІЯ_2 настала смерть ОСОБА_4 (а. с. 33).

У подальшому це кримінальне провадження об`єднано з кримінальними провадженнями № 0001007 та 0001671, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнані потерпілими (а. с. 37-38, 171).

Досудове розслідування зазначеного кримінального провадження триває, про підозру нікому не повідомлялось, запобіжні заходи не обирались, рішень щодо закриття, передачі до суду тощо не приймалось, що підтверджується відповідями слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 13 серпня 2018 року № 78/2/13/3-1232 та 13 червня 2019 року №78/2/13-1929пт на адвокатські запити та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 35, 171, 172-174).

ОСОБА_1 зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а її дочка ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перемістились з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) до м. Харків, де мешкають за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Орджонікідзевського району Харківської міської ради від 30 червня 2015 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та від 18 липня 2018 року № та № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а. с. 12-13, 17).

ОСОБА_1 встановлено діагноз вегетативно-судинна дистонія з астенічним синдромом; торакалгія, м`язово-тонічний варіант, та рекомендовано нагляд невропатолога, терапевта за місцем проживання, режим праці та відпочинку, аналізи крові, сечі, цукор крові, ультразвукове дослідження щитоподібної залози, прийом препаратів «армалин лонг, трипизин, магнефар В6» та масаж спини, що підтверджується консультативним висновком лікаря Лікувально-діагностичного центру «Лоритом» від 06 січня 2017 року (а. с. 45).

З виписки з історії хвороби №278/178 лікувально-діагностичного центру «Лоритом» вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на обстеженні та лікуванні у клініці з 29 березня 2017 року по 07 квітня 2017 року з діагнозом: вегетативно-судинна дистонія з лікворно-венозною дистензією та астенічним синдромом; цервікалгія, м`язово-тонічний варіант; аутоімунний тиреоідіт, струма І ст.; еутиреоз. Виписана з покращенням (а. с. 41-42).

З 18 січня 2018 року по 28 січня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у зазначеній клініці на обстеженні та лікуванні з діагнозом: вегетативно-судинна дистонія з лікворно-венозною дистензією та астенічним синдромом, панічними атаками; цервікалгія, м`язово-тонічний варіант, помірний больовий синдром; пролапс мітрального клапана 1 ступеня, без регургитації; аутоімунний тиреоідіт, вузлова форма, еутиреоз; нормохромна анемія легкого ступеня; хронічний холецистопанкреатит, ремісія; МКБ, мікроуролітаз нирок, що підтверджується випискою з історії хвороби №59 (а. с. 43-44).

Також, ОСОБА_1 перебуває під наглядом медичних фахівців Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №18» Харківської міської ради, що підтверджується випискою з медичної картки від 02 серпня 2018 року (а. с. 46).

Як вбачається з витягів-довідок з листа спостереження психолога Центру розвитку особистості, ОСОБА_1 перебувала в процесі психотерапевтичного супроводу під керівництвом психолога/ психотерапевта ОСОБА_9 , якою зроблено висновок про наявність у неї невротичного стану з елементами психотичних проявів, стану гострого горя, який викликано втратою чоловіка, що вимагає тривалої психотерапії і нагляду у невропатолога або невролога/психіатра (а. с. 40).

У результаті спілкування з ОСОБА_2 психолог відмітила невротичний стан з психотичними проявами, що почались після пережитої психотравми, пов`язаної зі смертю батька, переїздом з дому до інших регіонів та порушенням звичної зони комфорту підлітка. Оскільки у ОСОБА_10 з батьком були теплі та дуже близькі стосунки, все вищевикладене лише посилило травму, оскільки дитина «втратила точку опори» та впевненість у соціальному добробуті. На прийомі у психолога ОСОБА_2 скаржилась на безсоння, страхи, страх залишатися на самоті, проблеми травного ґенезу (страх прийому їжі, відсутність апетиту), оніміння обличчя, рук і ніг, тахікардію, дратівливість, панічні атаки під час знаходження у метро та інших місцях. ОСОБА_2 рекомендовано пройти курс психологічної реабілітації та психотерапії у профільній клініці та направлено на обстеження та лікування до Харківської міської дитячої лікарні №5 (а. с. 49).

З виписки з амбулаторної картки ОСОБА_2 , яка надана лікарем Харківської міської дитячої лікарні №5, вбачається, що їй встановлено діагноз: депресивний розлад з тривогою після стресу - смерті батька. 27 травня 2015 року обстежена психологом та виявлено рівень тривожності та зниження настрою до рівня депресії. В подальшому перебувала під наглядом амбулаторно, після досягнення 18 років знята з обліку (а. с.51).

Також, ОСОБА_2 була направлена до Державної установи «Інститут охорони здоров`я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України», де 26 травня 2015 року консультована психіатром, психологом, та їй встановлено діагноз: обсесивно-компульсивний розлад, депресивний синдром і призначено медикаментозне лікування (а. с. 52).

ОСОБА_2 встановлено діагноз: вегетативно-судинна дистонія, перманентна та пароксизмальна течія з астенічним синдромом, рекомендовано нагляд та лікування у невропатолога, ультразвукове дослідження щитоподібної залози, обмеження тяжких фізичних та психо-емоційних навантажень, сон протягом 8-9 годин на добу, щоденні прогулянки, прийом препаратів «ноофен, магне В6 та гідазепам», що підтверджується консультативним висновком лікувально-діагностичного центру «Лорітом» від 17 лютого 2018 року (а. с. 50).

Рішенням Харківської міської ради від 29 серпня 2018 року №561 надано ОСОБА_2 статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а. с. 53).

З висновку експерта Бюро психологічних досліджень №4/07/18 від 14 серпня 2018 року вбачається, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню їх як особистостей та виникли внаслідок смерті їхнього чоловіка та батька від поранень, які він отримав 22 січня 2015 року під час обстрілу смт Миронівський м. Дебальцево в ході проведення антитерористичної операції; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою; попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 (моральна шкода) складає 1 000 000, 00 грн, ОСОБА_2 - від 500 000,00 грн до 1 000 000,00 грн. (а. с. 64-74).

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачене таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: a) для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; b) для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; c) при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання».

Зобов`язання за статтею 2 Конвенції із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя (рішення ЄСПЛ «Аль - Скейні та інші проти Сполученого Королівства» (заява №55721/07) від 07 липня 2011 року).

Основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права закріплено в Женевських конвенціях 1949 року, в яких зазначено, що війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняється.

За основу у Женевських конвенціях береться принцип поваги до людської особистості та людської гідності.

Конвенціями висуваються вимоги про те, що: осіб, які не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також осіб, недієздатних внаслідок хвороби, поранення, взяття у полон чи внаслідок іншої причини, - потрібно поважати, надавати захист від наслідків війни, а також усім, то потребує, надавати необхідну допомогу чи необхідний догляд.

Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності.

Статтею 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв збройних конфліктів не міжнародного характеру (протокол ІІ) від 08 червня 1977 року визначено основні гарантії захисту таких осіб:

Усі особи, які не беруть безпосередньої участі або припинили брати участь у воєнних діях незалежно від того, обмежена їх свобода чи ні, мають право на повагу до своєї особистості, своєї честі, своїх переконань та своїх релігійних обрядів. За всіх обставин з ними поводяться гуманно без будь - якого несприятливого розрізнення. Заборонено видавати наказ не залишати нікого в живих.

Без шкоди для загальних положень, зазначених вище, заборонено та будуть залишатися забороненими в будь - який час і в будь - якому місці такі дії щодо осіб, зазначених у пункті першому: а)посягання на життя, здоров`я , фізичний і психічний стан осіб, зокрема, вбивство, а також таке жорстоке поводження, як катування, каліцтво чи будь - які форми тілесних покарань.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди закріплено, зокрема, в статті 56 Конституції України та Кодексі цивільного захисту України.

Так, пунктом 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Стаття 84 цього Кодексу передбачає, що постраждалий внаслідок надзвичайної ситуації - це особа, якій заподіяно моральну, фізичну або матеріальну шкоду внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків.

Заходи соціального захисту та відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації включають: 1) надання (виплату) матеріальної допомоги (компенсації); 2) забезпечення житлом; 3) надання медичної та психологічної допомоги; 4) надання гуманітарної допомоги; 5) надання інших видів допомоги.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України.

Так, частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Звертаючись до суду, позивачі посилались на те, що ОСОБА_4 загинув від бойових дій під час проведення антитерористичної операції.

Для позначення подій, які відбуваються у Донецькій та Луганській областях, свого часу був обраний шлях визнання їх терористичними діями, а діяльність щодо забезпечення миру і повернення контролю над непідконтрольними територіями як антитерористичну операцію.

Учасники справи не заперечували, що Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно статті 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму.

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 3 вказаного закону боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Згідно статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки, в тому числі, осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", дія якого зупинена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053" та розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт Георгіївка Лутугинського району Луганської області, де загинули ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу без вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 243/8302/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі №219/11736/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 227/6023/15-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 отримав важку супутну вибухову травму внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції, від якої помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у лікарні в місті Харкові.

Факт загибелі ОСОБА_4 в результаті бойових дій підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0001173, яке у подальшому об`єднано з кримінальними провадженнями № 0001007 та 0001671, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини), за фактом того, що 22 січня 2015 року о 15-00 годині в ході артобстрілу смт Миронівський м. Дебальцеве Донецької області біля гаражів поранено ОСОБА_4 , та внаслідок отриманих поранень ІНФОРМАЦІЯ_2 настала його смерть.

Оскільки загибель чоловіка та батька внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції спричинила позивачам моральні страждання, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок смерті фізичної особи, на користь позивачів з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З висновку експерта Бюро психологічних досліджень №4/07/18 від 14 серпня 2018 року вбачається, що попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 (моральна шкода) складає 1 000 000, 00 грн, ОСОБА_2 - від 500 000,00 грн до 1 000 000,00 грн.

Такий розмір моральної шкоди є неостаточним та лише орієнтовним, однак доказів на спростування зазначеного експертного висновку та викладених у ньому обставин щодо моральних страждань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачі суду не надали.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачі зазнали моральних втрат і душевних страждань, відчували тривалі моральні переживання у зв`язку зі смертю близького родича, порушенням нормальних життєвих зв`язків, відповідно, порушення сталих стосунків з оточуючими людьми, тяжкість вимушених змін у житті, що не могло не відобразитися у погіршенні їхнього стану здоров`я.

З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачкам моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, судова колегія вважає, що розмір стягнення моральної шкоди слід збільшити з 200 000,00 грн до 500 000 грн кожній з позивачок. У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Посилання Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в апеляційній скарзі на те, що Законом України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування громадянам шкоди, заподіяної лише терористичним актом, а не в результаті антитерористичної операції, що спрямована на припинення терористичної операції; що доказів того, що внаслідок незаконних дій Кабінету Міністрів України як органу, що представляє Державу Україна, чи його посадових осіб позивачам завдано шкоду, не надано, тобто не підтверджено протиправність діяння, вину та причинний зв`язок між діянням та шкодою, що є елементами складу цивільного правопорушення; що не постановлено жодного рішення, яким би було визнано, що внаслідок дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України чи його посадових осіб загинув ОСОБА_4 ; що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у справі, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 4 статті 58 ЦПК України, держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб`єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Отже, згідно статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є лише суб`єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами, саме Кабінет Міністрів є належним відповідачем у справі.

Разом з тим, відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів з боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03 жовтня 2001 року, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Саме тому співвідповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, підстав вважати, що коло відповідачів у даній справі є неналежним, не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відсутність протиправних дій чи бездіяльності з боку відповідача, які б перебували у причинному зв`язку із завданою позивачкам шкодою; що наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити її суб`єкта, судова колегія виходить з наступного.

За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (SARGSYAN v. AZERBAIJAN, № 23656/94, § 129, ЄСПЛ, від 16 червня 2015 року).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому, порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення.

Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Твердження Кабінету Міністрів України про відсутність складу цивільного правопорушення є безпідставними, оскільки обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Посилання відповідачів на відсутність спеціального закону, який би визначав порядок компенсації шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, є неспроможними, оскільки відсутність такого закону не може позбавляти позивачів гарантій захисту їхніх прав на підставі норм міжнародного права, Конституції України, що мають пряму дію, та загальних правил щодо відшкодування шкоди, передбачених цивільним законодавством.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 14 січня 2011 року за заявами №№ 23759/03 та 37943/06 у справі «Щекін проти України», відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачають можливість вирішення такого вагомого фінансового питання, порушує вимоги «якості закону», передбаченого Конвенцією та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

У пункті 82 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» зазначено, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Отже, відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Іншими словами, відсутність відповідного «процедурного» закону не може бути перешкодою у захисті прав позивачів щодо отримання відшкодування моральної шкоди від держави.

Доводи відповідача щодо того, що у Державному бюджеті не передбачені видатки на відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, та бюджетна програма передбачає інші цілі, судова колегія також відхиляє.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетних коштів або їх спрямованість на інші цілі, не є підставою для відмови у задоволенні позову до держави про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо невідповідності висновку суду, що ОСОБА_4 загинув внаслідок отримання вибухових травм під час бойових дій при проведенні антитерористичної операції, обставинам справи, є неспроможними, оскільки цей факт підтверджується лікарським свідоцтвом та довідкою про причину смерті, а також витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачами не надано.

Посилання в апеляційній скарзі Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо того, що вирок суду про визнання будь-якої особи винною у вчиненні терористичного акту відсутній, здійснюється досудове розслідування, тому в задоволенні позову необхідно відмовити, є неспроможними, оскільки, виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року, справа № 757/19694/15-ц, провадження № 6-5090св18.

Як вбачається з матеріалів справи досудове розслідування щодо факту загибелі ОСОБА_4 триває вже протягом п`яти років та висновки слідчих органів щодо кваліфікації злочину та причин настання трагічних наслідків не змінилися. Посилання відповідача, що досудове слідство триває, свідчать лише, що мають місце порушення процесуального зобов`язання держави за статтею 2 Конвенції з проведення адекватного та ефективного розслідування обставин загибелі ОСОБА_4 , а не про відсутність підстав для відшкодування позивачкам моральної шкоди, спричиненої його смертю.

Твердження Кабінету Міністрів України, що висновок експерта Бюро психологічних досліджень, яким визначено орієнтовний розмір завданої позивачам моральної шкоди, не є належним та допустимим доказом у справі, є непереконливими.

Згідно частин 1-3 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Зазначений висновок експерта складений психологом, яка є атестованим судовим експертом, кандидатом психологічних наук, підстав для сумнівів у компетенції якої не вбачається.

Посилання відповідача щодо того, що висновок складений після спливу більше трьох років після подій, з якими позивачі пов`язують спричинення шкоди, не є підставою вважати зазначений доказ неналежним чи недопустимим, оскільки експертом надано оцінку психологічному стану позивачок, які продовжують переживати загибель чоловіка та батька, та вплив зазначеної події на їх емоційний стан.

Доводи відповідача щодо того, що при складанні зазначеного висновку експерт не виключив наявність чи можливість інших суттєвих обставин та факторів, які могли б вплинути на моральний стан позивачів протягом тривалого часу після смерті ОСОБА_4 , є необґрунтованими, оскільки експертом у висновку прямо зазначено, що розмір моральної шкоди є попереднім та орієнтовним, має неостаточний характер, тобто можлива його зміна під дією невстановлених на час проведення експертизи обставин справи (наприклад, появи нових фактів на наслідків, погіршення стану психологічного та фізичного здоров`я досліджуваної особи тощо).

Проведення експертного дослідження за заявою президента благодійної організації «Благодійний фонд «Право на захист», а не на замовлення позивачів, також не є підставою для визнання цього доказу неналежним чи недопустимим.

Таким чином, аналізуючи обставини справи, доводи та вимоги апеляційних скарг, судова колегія вважає, що вимоги апеляційних скарг є частково обґрунтованими, тому наявні підстави для часткового задоволення апеляційних скарг, та зміни оскаржуваного рішення суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди. З Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку слід стягнути на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті фізичної особи, по 500 000,00 грн кожній.

Судовий збір відповідно до статті 141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Держави України в особі Кабінету Міністрів України - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2019 року - змінити в частині розміру моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту по 500 000,00 грн кожній.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.