справа № 570/663/20
провадження № 2/570/676/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и в:

покликаючись на наявність суперечностей між спадкоємцями, позивач у поданій до суду 14 лютого 2020 року позовній заяві просить провести тлумачення заповіту ОСОБА_3 , посвідчений 29 грудня 2003 року секретарем виконкому Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області за №535.

По суті стверджує, що з метою захисту його права на оформлення спадщини слід розтлумачити зміст зазначеного заповіту, оскільки на час складання заповіту на вказану земельну частку (пай) ще не було видано державних актів на земельні ділянки, очевидним є те, що, складаючи заповіт на його користь, спадкодавець заповідав йому саме земельні ділянки, власником яких він став після заміни сертифікату на державні акти.

У поданій до суду заяві позивач позов підтримує.

Відповідач у поданій заяві позов визнає.

Сторонам відомі наслідки відповідних процесуальних дій, передбачені ч.2 ст.206 ЦПК України.

Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність.

Третя особа до суду не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Щодо процесуального становища третьої особи, то суд вважає, що характерним для визначення приватних нотаріусів як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, є юридична заінтересованість у результатах розгляду та вирішення цивільної справи. Водночас нотаріуси здебільшого не мають законного цивільного процесуального інтересу в межах цивільної справи, до участі в якій їх залучають. Участь у цивільному процесі нотаріусів зазвичай фактично ґрунтується на виконанні покладених на них законом повноважень щодо відповідного юридичного оформлення правовідносин безпосередніх їх учасників і реєстрації тих правових наслідків, що мають місце в результаті реалізації сторонами їхніх цивільних прав та обов`язків. Із цього приводу (хоча лише щодо справ про спадкування) Верховний Суд України підкреслив, що нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у таких справах (постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Якщо рішення, ухвалене в результаті розгляду і вирішення цивільної справи у спорі між сторонами - учасниками спірних матеріальних правовідносин, жодних правових наслідків для нотаріуса не потягне, процесуальних підстав для участі останнього у цій цивільній справі немає. Зумовлюється зазначене тим, що нотаріуса не можна зобов`язати за рішенням суду до вчинення будь-яких дій, оскільки всі його обов`язки, які випливають із рішення суду, прямо передбачені законом, і виконати їх нотаріус зобов`язаний, зважаючи на своє посадове становище, не маючи при цьому власної юридичної заінтересованості. Бути третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріус може лише у разі, якщо ухвалене рішення суду може вплинути на його права або обов`язки стосовно однієї зі сторін.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Клеванською селищною радою Рівненського району Рівненської області.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року встановлено, що після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на земельні частки (паї). Сторони не є близькими родичами померлої ОСОБА_3 , не проживали на момент її смерті за однією адресою, тому і не вважали за необхідне звертатись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Зазначають, що в лютому 2019 року їм стало відомо, що за життя ОСОБА_3 написала два заповіти, посвідчені виконкомом Клеванської селищної ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 29 грудня 2003 року, якими заповіла відповідачу ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії РВ № 0235414, розміром 1,51 га та позивачу ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії РВ № 0235415, розміром 1,51 га, обидві земельні частки (паї) перебувають у колективній власності агрофірми "Зоря".

Одразу, як сторонам стало відомо про ці заповіти, вони звернулись до нотаріуса, проте нотаріус відмовив їм у заведенні спадкової справи з підстав пропуску ними строку прийняття спадщини. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року сторонам визначено додатковий строк - три місяці з часу набрання рішенням законної сили для подання заяви до нотаріальної контори/приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . / справа №570/2069/19/.

Таким чином, 29 грудня 2003 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за №535, відповідно до якого заповіла позивачу належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0235415 , яким передано їй право на земельну частку (пай) розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності агрофірми "Зоря".

10 червня 2009 року ОСОБА_3 на підставі цього сертифікату отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №054685/ кадастрові номери земельних ділянок :21:002:0111, :21:025:0211. /інформація Держгеокадастру у Рівненській області №29-17-0.17, 1-1-308/116-19 від 27 березня 2019 року/.

З метою оформлення своїх спадкових прав сторони звернулися до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, 19 грудня 2019 року заведена спадкова справа № 165/2019 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. Однак, 13 лютого 2012 року ним винесена постанова про відмову в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як спадкодавці не надали документів, що посвідчують право на земельну частку (пай).

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Ст.41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, згідно із ст.202 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України, крім інших загальних вимог до правочину, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст.213 ЦК України. Згідно зі ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Оскільки правочином, відповідно до українського законодавства, є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. В такому випадку необхідно встановити дійсні наміри сторони, зокрема спадкодавця.

Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим, у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі).

До складення заповіту спадкодавець отримав лише один сертифікат на земельний пай в розмірі 1.51 умовних кадастрових одиниць, а після складення заповіту цей сертифікат був замінений на Державний акт.

На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель. Спадкодавець зазначив у заповіті, що заповідає сертифікат на право на земельну частку /пай/. Згодом змін у заповіт не вносив, оскільки вважав, що немає різниці між земельним паєм та власне земельними ділянками, на які він отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, отримані внаслідок розпаювання землі.

Тому висновок нотаріуса про те, що спадкодавець отримав сертифікат на земельний пай, а позивач зазначає дві земельні ділянки, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи. Приватний нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкових прав у зв`язку з допущеною у заповіті помилкою у формулюванні змісту розпорядження, а саме: предметом спадкування вказано земельний пай, тоді як фактично предметом спадкування є земельні ділянки.

Отже, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна «земельний пай» та встановлення судами, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на дві земельні ділянки, можна дійти висновку, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, назвавши їх у заповіті як земельний пай. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки є очевидно та підтверджується обставинами, які встановлені судами, що спадкодавець, заповідаючи позивачу земельний май, мав на увазі саме земельні ділянки, які перебували у колективній власності агрофірми "Зоря".

У даному випадку тлумачення заповіту шляхом вказівки на те, що воля заповідача була спрямована на передання позивачу земельного паю у вигляді відповідних земельних ділянок, не є спотворення волі заповідача. Сертифікат про право на земельну частку (пай) після видачі на його підставі державних актів вважається використаним і сили правовстановлюючого документу на земельні ділянки немає, в результаті чого унеможливлюється оформлення в нотаріальному порядку спадщини на підставі зазначеного заповіту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спадкодавець ОСОБА_3 , складаючи заповіт, виявила свою волю щодо настання реальних правових наслідків вчиненого нею правочину, дійсні наміри спадкодавця були спрямовані на те, щоб у власність позивача перейшла земельна частка (пай). За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому є підстави для задоволення позову.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач не просить про відшкодування судових витрат, тому це питання не є предметом судового розгляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265, 282ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович, про тлумачення заповіту.

Здійснити тлумачення заповіту, що був складений від імені померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , посвідчений секретарем виконкому Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області за №535, як про вираження волі спадкодавця заповісти спадкоємцю ОСОБА_1 земельну частку (пай) згідно сертифікату серії РВ №0235415 щодо її майнового права на земельну частку (пай), яке на час відкриття спадщини підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №054685, виданого 10 червня 2009 року.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець смт.Оржів Рівненського району Рівненської області, паспорт НОМЕР_4 , РКНОПП НОМЕР_5 /.

Відповідач: ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець смт.Оржів Рівненського району Рівненської області, паспорт НОМЕР_6 , РКНОПП НОМЕР_7 /.

Третя особа: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович /місцезнаходження: м.Рівне, вул.Дубенська, БОС 7./

Суддя: Кушнір Н.В.