Постанова

Іменем України

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 569/7238/18

провадження № 61-6180св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2018 року у складі судді Гордійчук І. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) і приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що між банком і позивачем 12 липня 2007 року укладено договір іпотеки квартири № 0707/16/1 та 02 листопада 2009 року додаткову угоду № 1 до вказаного договору. Предметом іпотечного договору є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , титульне право на яку належало позивачу.

За умовами додаткової угоди № 1 від 02 листопада 2009 року іпотекою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 липня 2007 року № 0707/16 з повернення кредиту у розмірі 14 900,88 дол. США в термін до 08 жовтня 2009 року та кредитного договору від 29 жовтня 2009 року № 0707/16/1 з повернення кредиту у розмірі 97 064,52 грн в термін до 08 жовтня 2019 року.

Позивач вказує, що відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2016 року (індексний номер 32693487), прийнятого приватним нотаріусом Плетньовим В. О., було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вважає, що прийняте рішення про проведення державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» є протиправним та підлягає скасуванню.

Просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2016 року (індексний номер 32693487).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2018 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32693487, від 02 грудня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О., про державну реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції мотивоване тим, що при здійсненні реєстрації права власності за іпотекодержателем нотаріусом було не додержано вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо переходу права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також порушено правила статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки не було повідомлено позивача про вчинення реєстраційної дії відносно належного їй майна. Крім цього, на момент прийняття оспорюваного рішення дії АТ КБ «ПриватБанк» з відчуження іпотечного майна за споживчим кредитом без згоди власника суперечили положенням статті 203 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Рівненського міського суду Рівненської області.

13 жовтня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій умови не враховано пункт 29 іпотечного договору, де вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено, зокрема, у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Залишено без належної уваги норми статей 12, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», де передбачено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки через позасудове врегулювання на підставі договору.

У касаційній скарзі зазначається, що на адресу позивача було надіслано лист зі зворотнім повідомленням про порушення кредитних зобов`язань і задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Цей лист було отримано особисто ОСОБА_1 06 січня 2015 року. Суди знехтували положеннями частини першої статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», яка відсилає до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Зазначається, що нотаріусом проведено реєстрацію з дотриманням зазначених нормативно-правових актів. Окрім того, до спірних відносин між сторонами не застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи інших учасників справи

У червні 2019 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 12 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після реорганізації та зміни назви - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі № 0707/16, а 29 жовтня 2009 року - додаткова угода № 1 до основного кредитного договору. Сума наданого кредиту склала 14 900,88 дол. США з терміном повернення його до 08 жовтня 2019 року.

29 жовтня 2009 року між ними ж було укладено договір про надання 97 064,52 грн кредиту на споживчі цілі за № 0707/16/1 з тим самим терміном повернення, тобто до 08 жовтня 2019 року.

З метою повернення одержаних кредитних коштів за кредитним договором 12 липня 2007 року між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір № 0707/16/1, а 02 листопада 2009 року - додаткову угоду до іпотечного договору № 1. За умовами іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належала на час укладення іпотечного договору позивачу, що стверджується договором купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 грудня 2004 року № 6000042 та витягом з Державного реєстру правочинів від 16 грудня 2004 року № 492722.

В подальшому, 02 грудня 2016 року, державним реєстратором - приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким було зареєстровано право власності на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк». Цей факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 74683546. Підставою виникнення права власності є іпотечний договір від 02 листопада 2009 року № 0707/16/1 та додаткова угода № 1 до іпотечного договору від 02 листопада 2009 року № 0707/16/1. Підставою для виникнення іпотеки також зазначено додаткову угоду № 1 до іпотечного договору від 02 листопада 2009 року № 0707/16/1, а також вказано, що розмір основного зобов`язання складає 27 033,95 дол. США.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу законності прийняття приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32693487 від 02 грудня 2016 року, за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 1, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частинами першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.

Умовами іпотечного договору від 12 липня 2007 року № 0707/16/1 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29).

Матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. про отримання ним заяви банку щодо проведення реєстраційної дії, що стосується переходу права на майно від іпотекодавця до іпотекодержателя. Відмітками у закордонному паспорті громадянина України стверджується про факт перебування ОСОБА_1 на час звернення стягнення на предмет іпотеки за межами України.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 вказується те, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем і боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку листу від 27 грудня 2014 року № 30.1.0.0/2-ЕВО про виконання зобов`язання за кредитним договором від 02 листопада 2009 року № 0707/16/1. Враховано відсутність даних про вручення цього листа ОСОБА_1 , яка до того ж наполягала на тому, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки її зобов`язання по поверненню 24 715,57 грн кредиту вже були припинені через їх повне виконання.

При цьому приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що розмір основного зобов`язання становить 27 033,95 дол. США, тобто без вказівки про існування боргу в національній валюті.

На момент реєстрації переходу права власності на квартиру позивача за банком приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. залишено без уваги норма статті 1 Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаним нормативно-правовим актом заборонено протягом дії вказаного Закону примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), оприлюдненій у Єдиному державному реєстрі судових рішень 19 грудня 2019 року, виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах № 127/16726/17-ц (провадження № 61-39438св18) та № 607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18).

На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без його згоди іпотекодавця на його відчуження.

Відповідно до вищезазначеного, суди зробили правильний висновок, що норми зазначеного Закону унеможливлюють вжиття органами чи посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень щодо окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону в період його чинності.

30 листопада 2016 року при оформленні факту переходу права власності до банку приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О. не було повідомлено власника предмета іпотеки, що вказує про недодержання правил статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На момент вчинення оспорюваного рішення заборгованість за кредитом у національній валюті була сплачена, що стверджено відповідними письмовими доказами, що надані АТ КБ «ПриватБанк». Тобто решта боргу складалася виключно з іноземної валюти - дол. США, а іпотечна квартира була єдиними місцем проживання позивача і не перевищує встановлений законодавством мінімальний розмір при застосуванні відповідного мораторію, тому доводи скаржника про неможливість застосування до правовідносин Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованими.

Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов В. О. рішення суду першої інстанції не оскаржував, тому Верховний Суд за відсутності його касаційної скарги не вправі надавати оцінку питанню залучення нотаріуса до участі у справі в якості співвідповідача та розподілу судових витрат.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська