Справа № 309/2329/19
Провадження № 2/309/399/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого-судді Лук`янової О.В.

за участю: секретаря судового засідання Гаклик Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, посилаючись на те, що:

-він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач є його племінником, який не проживає у даному будинку з грудня місяця 2016 року;

-відповідач не веде з ним спільне господарство, не проводить необхідні ремонти будинку;

-всі його спроби щодо вирішення питання з відповідачем про зняття з реєстрації не призвели до позитивного результату, позаяк відповідач категорично відмовляється зробити це добровільно;

-у його будинку окрім нього фактично проживають троє людей, з яких двоє діти відповідача;

-оскільки, за вказаною адресою відповідач тривалий час не проживає, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг через відсутність можливості отримати субсидію, чим об`єктивно порушуються його права,

звернувся з позовом до суду та просить: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку в його житловому будинку.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися, подали до суду заяву /а.с.24/, згідно якої позов підтримали та просили розглянути справу без участі позивача та представника позивача.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду клопотання /а.с.29/, згідно якого просив розглянути справу без участі відповідача та його представника, позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення.

Ніяких інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.

Процесуальні дії /забезпечення доказів та вжиття заходів забезпечення позову/ у справі не проводилися.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглянути в відсутність позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, без фіксування судового процесу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок /а.с.8/.

В даному будинку також значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_3 , який є його племінником, але вже з грудня місяця 2016 року не проживає в будинку позивача, що підтверджується актом депутата, складеним представниками Липчанської сільської ради /а.с.10/.

У будинку позивача, окрім нього фактично проживають ще троє людей, з яких двоє - діти відповідача: син ОСОБА_5 , 2006 року народження, та дочка ОСОБА_6 , 2008 року народження, а також в даному будинку фактично проживає ОСОБА_7 , 1984 року народження, що підтверджується в Акті обстеження житлово-побутових умов громадянина ОСОБА_1 /а.с.10/.

Відповідач не веде з позивачем спільне господарство, не проводить необхідних ремонтів вищезазначеного будинку. Всі спроби позивача вирішити питання про зняття з реєстрації відповідача не призвели до позитивного результату, оскільки той категорично відмовляється зробити це добровільно, в результаті чого позивач вимушений був звернутися до суду із відповідною позовною заявою. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг через відсутню можливість отримати субсидію, у зв`язку із чим порушуються його права.

Відповідно до ст.317 ЦК України: власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом /тобто юридично забезпечену/ можливість мати /утримувати/ в себе певне майно /фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і подібне/.

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Відповідно ст.319 ЦК України: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.319 ЦК України: власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України: до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.391 ЦК України: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 та Верховний суд у справі 523/11084/16-ц від 06 червня 2018 року.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які живуть в будинку власника, але не є членом його сім`ї.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 5листопада 2014 року під час розгляду справи №6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відповідача ОСОБА_3 , який зареєстрований за даною адресою, але з грудня 2016 року і на даний час не проживає в будинку позивача та не є членом його сім`ї.

Згідно квитанції № від 24 липня 2019 року /а.с.3/ - позивач при зверненні до суду сплатив документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 768грн.40коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.12, 13, 81, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, ст.317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.64, 150, 156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 /місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 /, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 /місце знаходження: 90400, м.Хуст Закарпатської області, вулиця Івана Франка, будинок №6/, до ОСОБА_3 /місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 / про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та /або/ обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково - у відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, - до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи /вирішення питання/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хустського

районного суду: Лук`янова О.В.