ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1326/20 Справа № 200/7976/19 Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна про визнання договору дарування недійсним.

У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та з урахуванням уточнень заявлених позовних вимог просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. 12.02.2019 року за р.№ 194.

Позов мотивований тим, що позивач постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Раніше в даній квартирі він проживав разом із батьками, але на сьогодні всі родичі померли.

Вказана квартира належала йому та членам його сім`ї на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, видане 12.03.1998 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», зареєстроване в ДМБТІ за № 436п-468-312.

Згідно копії договору дарування квартири від 12.02.2019 року, позивач передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність (в дар) належну Дарувальнику квартиру АДРЕСА_2 . Сторони оцінили цей дар у сумі 792909,00 грн.

Позивач не бажав ані продавати квартиру, ані її дарувати будь-кому, оскільки, спірна квартира є єдиним житлом позивача.

Позивач продовжував проживати в спірній квартирі, що свідчить про його небажання дарувати будь-кому.

Позивач зазначав, що відповідач набув квартиру шляхом шахрайських дій, також зазначав, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану позивача, в якому він перебував в той час та дуже тривалий час після. Наполягав, що договір дарування не відповідав його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Спираючись на норми ЦК просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року позовні вимоги - задоволені.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , що був укладений 12 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою Світалною Олександрівною та зареєстровано в реєстрі за № 194.

Стягнуто з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1998 року, копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.02.2019 року, копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2019 року, копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 08.02.2019 року - ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_2 .

Згідно копії договору дарування квартири від 12.02.2019 року, копії витягу з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.02.2019 року ОСОБА_2 - Дарувальник, передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 - Обдарований, прийняв безоплатно у власність (в дар) належну Дарувальнику квартиру АДРЕСА_2 . Сторони оцінили цей дар у сумі 792909,00 грн.

Згідно копії звіту про оцінку ринкова вартість 3-кімнатної житлової квартири АДРЕСА_2 станом на дату оцінки (без ПДВ) становить 792909 грн., що в еквіваленті по курсу долара НБУ на дату оцінки становить 29411,33 доларів США.

Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи - ОСОБА_2 № 02.3-24/7214 від 03.06.2019 року, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № НОМЕР_3 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні № 40 Дніпропетровського ГУОЗ ДОД КП «ДКПЛ» ДОР» з 23.05.2019 року по 21.06.2019 року з діагнозом «емоційно-лабільний розлад органічного походження».

Згідно копії виписки з історії хвороби № 4740/1130 КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» Терапевтичне відділення, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2019 року по 23.05.2019 року з діагнозом «Гипертонічна хвороба ІІІ ст.3, сер.4 ДЕП ІІ-ІІІ зі зниженням якості живих функцій сп ІІ А, ІБС, кардіосклероз, склероз грудного відділу хребта» і мав скарги при надходженні «на слабкість, неможливість переміщуватись, головний біль».

Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № 3219/158 видно, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» ДОР» з 03.04.2019 року по 16.04.2019 року з діагнозом «гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ризик 3 СМТ ІВС кардіосклероз дифузний».

Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № 7469/989 видно, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» ДОР» з 09.08.2017 року по 18.08.2017 року з діагнозом «енцефалопатія змішаного генезу».

08.11.2019 року позивач ОСОБА_2 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 04.02.2020 року, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Згідно нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_3 просив допустити його до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 (а.с.217).

Згідно спадкової справи № 1/2020, заведеної 05.02.2020 року, до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. звернувся ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 за заповітом (а.с.233).

Згідно заповіту від 11.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., ОСОБА_2 заповів ОСОБА_3 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.239).

Встановлено, що правонаступником після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 , який в установлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , від інших спадкоємців заяв не надходило. Зазначені обставини підтверджені копією спадкової справи, витребуваної ухвалою суду апеляційної інстанції та долученої до матеріалів справи.

Враховуючи викладені обставини, колегія дійшла обґрунтованого висновку про залучення в якості правонаступника померлого ОСОБА_2 його спадкоємця за заповітом - ОСОБА_3 .

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи призвело до прийняття необґрунтованого рішення по справі, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що не витребувавши докази із Шевченківського відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області відносно розслідування злочинів, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зважаючи на наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи, предметом доказування в даному конкретному випадку є договір дарування, що був укладений між сторонами 12.02.2019 року і події, обставини та умови, що зумовили укладення даного договору.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги всі доводи, що не стосуються предмету доказування, а саме щодо подій, які відбувалися з 18.05.2019 року і в подальшому - оскільки, дані відомості та докази в повній мірі не стосуються предмета доказування, крім історій хвороб ОСОБА_2 з яких вбачається фізичний стан позивача до потрапляння на стаціонарне лікування та показів свідка ОСОБА_4 , який спираючись на історію хвороби від 23.05.2019 року пояснив фізичний та психічний стан позивача до моменту його потрапляння на стаціонарне лікування у відділення № 40 Дніпропетровського ГУОЗ ДОД КП «ДКПЛ» ДОР».

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом першої інстанції було встановлено і зазначене не заперечувалось в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 , що при укладанні оскаржуваного Договору дарування квартири, сторони узгодили обов"язок відповідача, як Обдарованої сторони, що він мав годувати Дарувальника, доглядати та надати йому інше житло. В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 особисто зазначив, що оскільки він добре відносився до позивача та його турбував стан здоров"я ОСОБА_2 , тому саме він бажав придбати позивачеві окрему меншу квартиру неподалік від себе, щоб продовжити піклуватись про нього. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір за своєю правовою природою не є договором дарування, а має ознаки саме договору довічного утримання.

Колегія вважає такі висновки суду першої інстанції обгрунтованими, які узгоджуються з матеріалами справи та поясненнями сторін, як в суді першої інстанції, так і апеляційної.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

З роз`яснень, які викладено в п. 19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом першої інстанції встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 12.02.2019 року, позивач хворів на енцефалопатію змішаного генезу та кардіосклероз та неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. Також, у нього було діагностовано «дифузний кардіосклероз», у звязку із чим він міг неправильно трактувати суть вчиненого правочину. Що підтверджується виписками із медичних карток стаціонарного хворого. Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладаючи договір дарування позивач міг мати на увазі договір довічного утримання, оскільки до укладення договору дарування квартири відповідач тривалий час надавав допомогу позивачеві.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_2 , за своє життя особисто приймав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції. В ході розгляду справи позивач особисто неодноразово зазначав про відсутність у нього намірів дарувати свою квартиру. І зазначене підтверджується також тим, що після укладання договору дарування він залишився зареєстрованим у вказаній квартирі, залишився проживати у вказаній квартирі та не мав іншого житла.

Наведене свідчить, про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування.

А сам факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, не може вважатись безумовними обставинами, які б виключали підстави для визнання договору дарування недійсним, внаслідок укладення його під впливом помилки.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем повністю доведено факт укладення правочину під впливом помилки та тиску на нього з боку відповідача, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, а саме волевиявлення позивача не було направлене на укладення договору дарування.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначав, що мав намір доглядати позивача, годувати його взамін на укладення договору дарування квартири або заповіту, виходячи з того, який вид договору запропонує нотаріус.

В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 був алкозалежною особою, мав вади здоров`я, через що потребував допомоги.

Вказані обставини не були заперечені, як відповідачем у справі, так і підтверджені матеріалами справи, показами свідків допитаних в суді першої інстанції.

Так, показами свідків, які були допитані у суді першої інстанції, стан позивача напередодні укладання договору був описаний як такий, що ОСОБА_2 потрапив у скрутний для нього стан та опинився у повній залежності від відповідача, що є тиском з боку відповідача на позивача під час укладення спірного договору дарування квартири, оскільки на час укладення спірного договору дарування він був єдиною особою, що мала доступ до помешкання позивача та мала змогу надавати допомогу позивачеві.

Судом першої інстанції визнано покази свідків належними доказами у справі, і зазначене не було спростовано в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно розяснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає, що наявність чи відсутність помилки, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 ЦК України та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16.

Встановлено, що після укладення оспорюваного договору позивач продовжував проживати у спірній квартирі, а також особисто ніс витрати на її утримання та оплату комунальних послуг, натомість відповідачем не здійснювались платежі на утримання квартири, вищезазначене не оспорювалося відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує відсутність реальних намірів у позивача саме на укладення договору дарування.

Також встановлено, що спірна квартира була єдиним житлом позивача за життя, який за станом здоров`я, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, як вказував позивач та підтвердив відповідними медичними виписками з історій хвороби, та відповідачем не спростовано, потребував стороннього догляду.

Про зобов`язання відповідача надавати у подальшому догляд позивачу свідчить і його власні пояснення, надані в ході розгляду справи у суді першої інстанції та апеляційної.

Судом першої інстанції було правильно враховано стан здоров`я позивача, а саме те, що він мав вади здоров`я , що унеможливлювали ним в повній мірі розуміти природу вчиненого правочину, необхідність стороннього догляду, життєві обставини, що склалися навколо позивача, те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, психологічний тиск на позивача, що в своїй сукупності і призвело до помилки з боку позивача при укладенні оспорюваного договору дарування квартири, а також відсутність волевиявлення у позивача безоплатно передати квартиру у власність відповідача, що підтверджується тим, що з моменту укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжував користуватись квартирою, проживав в ній до часу смерті, тобто фактично передача дарунку за життя позивача так і не відбулася.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину - відповідача у справі і був вчинений, в тому числі, під впливом психічного та фізичного тиску, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко