Справа № 345/922/20
Провадження № 22-ц/4808/731/20
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю: апелянта та її представника ОСОБА_1 , відповідача та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення (заочне) Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кардаш О.І. 02 квітня 2020 року у м. Калуш Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що є власницею будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.09.2017 року. У вказаному будинку на даний час зареєстровані: вона, її мати, відповідач та спільні з відповідачем діти. З 1994 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано згідно рішення Калуського міськрайонного суду від 02.02.2017 року. Відповідач постійно скандалить, ображає брутальною лайкою, погрожує фізичною розправою всій сім`ї, зловживає спиртними напоями, добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Позивач неодноразово зверталась до працівників правоохоронних органів, які проводили з відповідачем профілактичну бесіду, оголошували попередження про недопустимість насилля в сім`ї, призначали штраф, порушували кримінальну справу, проте вказані заходи на відповідача жодним чином не вплинули. Просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідача (а.с. 1-2).

Рішенням (заочним) Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с.27-29).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його необгрунтованість та необ`єктивність.

Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги ст. 391 ЦК України, яка регламентує право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, на яку вона посилалась на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідач не є членом її сім`ї та спільне господарство разом з ним вони не ведуть, тому посилання суду першої інстанції на ч.2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом не відповідає обставинам справи. З вказаних підстав просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.32-33).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта та її представника, відповідача та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27 вересня 2017 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1000 (а.с.7).

Дана інформація підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 98577973 від 27.09.2017 року, сформованим приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир М.В. (а.с.8-9).

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.1994 року. Рішенням (заочним) Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.02.2017 року, яке набрало законної сили 13.02.2017 року розірвано шлюб між ними (справа №345/4672/16-ц) (а.с.5).

Відповідно до довідки № 94, виданої виконавчим комітетом Кропивницького старостинського округу Калуської міської ради Івано-Франківської області від 07 лютого 2020 року ОСОБА_3 являється власником будинку АДРЕСА_1 . До складу сім`ї входять: позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 , їх дочка, ОСОБА_5 , син, ОСОБА_6 та мати позивача, ОСОБА_7 (а.с.10).

В матеріалах справи містяться також документи, які підтверджують вчинення відповідачем адміністративних правопорушень. Так, постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним за ст.173-2 ч.1 КпАП України та призначено стягнення у виді 30 год. громадських робіт (а.с. 14). Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним за ст.173-2 ч.1 КпАП України і обрано стягнення - штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. (а.с. 13). Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2019 року ОСОБА_4 визнано винним за ст.173-2 ч.1 КпАП України та призначено стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. (а.с. 12). Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. (а.с. 11).

Дії відповідача кваліфікувались за ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає відповідальність, серед іншого, за вчинення домашнього насильства, тобто умисного вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, якими у постановах про накладення адміністративних стягнень зазначені колишня дружина ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_7 ..

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, із поданих доказів не встановлено, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні понад 1 рік, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Ч.1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У статті 391 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.4 ст. 156 ЖК УРСР).

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (Постанова ВС від 25 червня 2020 року по справі №305/1330/16-ц).

Оцінивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, так як відсутні відомості щодо не проживання відповідачем в будинку, який належить позивачу понад 1 рік, що є необхідною умовою для застосування статті 405 ЦК України.

В той же час, позивач посилається на незастосування судом статті 391 ЦК України, яка передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, жодних доказів на підтвердження тих обставин, у чому полягають перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком, які створені відповідачем, позивачем не надано.

Зокрема не надано таких доказів, що відповідач перешкоджає позивачу та членам її сім`ї доступу до приміщень будинку, господарських споруд або земельної ділянки, призначеної для обслуговування будинку, або доказів про неможливість позивача розпорядитися будинком без згоди відповідача.

Крім того, у судовому засіданні вірно встановлено, що відповідач постійно проживає у будинку разом з колишніми членами сім`ї, зареєстрований за цим місцем проживання, і був вселений у будинок за згоди усіх членів сім`ї, що не оспорюється сторонами у судовому засіданні.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (постанова ВСУ від 16.11.2016 року № 6-709цс16, справа № 688/63/15-ц; постанова ВС від 28.04.2020 року по справі №761/20452/17).

Необхідною умовою для застосування статті 405 ЦК України є факт відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта, про те, що відповідач не є членом її сім`ї та про припинення ведення ними спільного господарства, так як відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В той же час наявні в матеріалах справи копії постанов Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області про визнання відповідача винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення свідчать лише про наявність сімейних конфліктів відповідача з позивачкою, але не є підставою для захисту порушеного права власності позивача у спосіб визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Разом з тим, способи захисту порушеного права визначаються статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється з підстав інших норм ЖК УРСР, зокрема статті 109 зазначеного Кодексу та інших, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення ( стаття 391 ЦК України у поєднанні зі статтею 109 ЖК УРСР))

При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захист не є взаємовиключенням.

Однак, за змістом норм ЖК УРСР щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що витратила право користування, може бути тоді, коли особа не проживає у спірному приміщенні.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.

Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, на які посилається позивач, щодо неможливості проживання разом із відповідачем у одному житловому приміщенні через вчинення ним правопорушень щодо неї та членів сім`ї, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки за таких фактичних обставин, відповідно до закону, способом захисту порушення права визначено виселення, про що позивачем не заявлено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

З огляду на зазначене, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом порушеного права у інший спосіб, передбачений чинним законодавством, а саме пред`явивши позов про виселення.

Суд позбавлений можливості у цій справі застосувати інший ефективний спосіб захисту, оскільки це потребує встановлення інших фактичних обставин справи та визначення балансу інтересів сторін щодо спірного приміщення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення (заочне) Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.