Єдиний унікальний номер 226/3544/19
Номер провадження 22-ц/804/2044/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року

м. Бахмут

справа № 226/3544/19

провадження № 22-ц/804/2044/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

при секретарі Цимбал Д.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області

відповідач Головне управління Національної поліції в Донецькій області

відповідач Прокуратура Донецької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 30 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди (суддя Коваленко Т.О.), ухваленого в приміщенні суду в місті Димитров Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі ГУ ДКСУ в Донецькій області), Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУ НП в Донецькій області), Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вироком Димитровського міського суду Донецької області від 29 грудня 2017 року, у кримінальному провадженні № 0001031 від 26.10.2015 року, її було визнано невинуватою у вчиненні злочину передбаченому ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 2 липня 2018 року вирок Димитровського міського суду Донецької області від 29 грудня 2017 року залишений без змін. У касаційному порядку вирок Димитровського міського суду не оскаржувався.

Зазначені рішення на час звернення до суду з позовом набрали законної сили.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності їй заподіяна моральна шкода. Через несправедливі дії відповідачів відносно неї, вона стала агресивною, вимушена була змінити свій звичний образ життя на постійні судові засідання, консультації з адвокатами, спеціалістами. Все це супроводжувалось постійним страхом за свою долю, за можливе притягнення до кримінальної відповідальності. Вона постійно знаходилась в емоційному збудженні та стресі. Кримінальним провадженням їй інкримінувалося спричинення шкоди у розмірі 186000 гривень, що за курсом долару США на той час було еквівалентно 23000 доларів США. Це була дуже значна для неї сума. Страх, що з неї стягнуть цю суму або звернуть стягнення на належне їй житло постійно її супроводжував.

Крім цього, у вказаному кримінальному провадженні їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 27 жовтня 2015 року. Обвинувальний акт був вручений їй 17 грудня 2015 року, а судовий розгляд почався у січні 2016 року. Остаточне рішення було прийнято 2 липня 2018 року. Таким чином, під досудовим та судовим слідством вона перебувала з 27 жовтня 2015 року по 2 липня 2018 року, тобто 32 місяці.

Мінімальна сума моральної шкоди яка підлягає стягненню визначається із розміру мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством . Проте, вважає, що вказана сума підлягає збільшенню у зв`язку з тим, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення їй пред`явили 27 жовтня 2015 року, відразу після важких пологів, які відбулися 2 жовтня 2015 року. Повідомлення про підозру їй пред`являлося біля будинку за місцем мешкання у автомобілі, вона почувала себе дуже погано, а її новонароджена дитина в цей час знаходилась вдома зі старшим братом. Вона вимушена була підписати повідомлення про підозру та обвинувальний акт не читаючи їх. При цьому, їй запропонували визнати вину у скоєнні злочину, що вона відмовилась зробити. Тоді, не дивлячись на те, що у неї була новонароджена дитина, їй вручили повістку про необхідність явки на допит у м. Маріуполь. Судовий процес був тривалий та відбувався в той час, коли вона знаходилися у відпустці по догляду за дитиною. Вказані обставини спричиняли їй ще більше страждань і моральних переживань. У неї на руках була грудна дитина, але бездушність органів, які притягнули її до кримінальної відповідальності завдавала їй значні моральні переживання та страждання. Вона зверталась до Головного управління Національної поліції в Донецькій області для добровільного відшкодування моральної шкоди, але відповідач відмовився від добровільного відшкодування шкоди та рекомендував їй звернутись до суду.

Просила стягнути з відповідачів на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності 800000,00 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ДКСУ в Донецькій області, ГУ НП в Донецькій області про відшкодування шкоди заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 200000 гривень на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області.

У задоволенні позовних вимог до ГУ НП в Донецькій області, Прокуратури Донецької області відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі відповідач Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 65629 гривень та визначеного судом порядку виконання рішення шляхом списання з єдиного казначейського рахунку ГУ ДКСУ в Донецькій області.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В апеляційній скарзі представник відповідача ГУ ДКСУ в Донецькій області посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 у позові безпідставно визначила ГУ ДКСУ в Донецькій області відповідачем у справі. Позивач в позовній заяві жодним чином не довів та не обґрунтував, яку саме шкоду йому було заподіяно ГУ ДКСУ в Донецькій області.

Зазначає, що відповідачем у даній справі повинен бути державний орган (посадова особа державного органу), який безпосередньо своїми протиправними діями заподіяв шкоду позивачу.

Крім того, посилається на Наказ Державного казначейства України від 26.06.2002 №122 «Про затвердження Положення про єдиний казначейський рахунок», Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, та зазначає, що ГУ ДКСУ в Донецькій області не наділено повноваженнями здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету за відповідною бюджетною програмою, оскільки вказані повноваження належать виключно Державній казначейській службі України, яка і має залучатись в якості відповідача у справі.

Також звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», внаслідок чого розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 безпідставно завищено до 200000 гривень, проте за законом він має складати 134371 гривня (з розрахунку 32,2 місяці знаходження під слідством та судом х 4173 гривні- розмір мінімальної заробітної плати).

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представником Головного Управління Національної поліції в Донецькій області Никипорець М.Ф. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 134371 гривня, проте таке право не може бути реалізовано на підставі заявлених вимог, оскільки таке відшкодування ОСОБА_1 може отримати відповідно до Закону № 266/94-ВР лише від держави Україна шляхом стягнення коштів з її державного бюджету.

Підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі та просить її задовольнити.

Позивачем ОСОБА_1 також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачену лише нижню межу відшкодування, проте кінцевий розмір такого відшкодування визначається судом з урахуванням конкретних обставин справи. Просила апеляційну скаргу ГУ ДКСУ в Донецькій області залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник Прокуратури Донецької області Сельська О.З. в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, рішення суду залишити без зміни.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, причину неявки не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача ГУ ДКСУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ГУ НП в Донецькій області в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Підставою для розгляду кримінальної справи по суті став обвинувальний акт, складений 17 грудня 2015 року слідчим СУ Головного управління Національної поліції в Донецькій області Верещака О.О. і затверджений у цей же день прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Донецької області Буцулаєвим Є.Ф. Підозра у цій справі вручена 27 жовтня 2015 року (арк.спр.20-29).

Вироком Димитровського міського суду Донецької області від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 визнана невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України і виправдана за відсутністю в її діях складу злочину. Вирок суду набрав чинність 2 липня 2018 року після перегляду апеляційним судом Донецької області, яким залишено апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін (а.с. 9-15).

У період з 20 липня до 23 листопада та з 23 листопада до 7 грудня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами, що підтверджується листками непрацездатності серії НОМЕР_1 і НОМЕР_2 відповідно. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила дитину, що підтверджується епікризом пологового будинку Димитровської центральної міської лікарні та свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3 , виданого 9 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області. Позивач має ще одну неповнолітню дитину, сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_4 (арк.спр.16-19).

Позивач зверталась до Головного управління Національної поліції в Донецькій області із заявою про відшкодування спричиненої моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, але листом Заступника начальника Головного Управління національної поліції в Донецькій області від 24 липня 2019 року їй було відмовлено та роз`яснено порядок звернення за захистом порушеного права (а.с. 30-33).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ГУ ДКСУ в Донецькій області підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем належними доказами підтверджено факт завдання їй моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності , проте розмір такої шкоди заявлений у позові є завищеним, тому суд, з урахуванням характеру, глибини, тривалості отриманих ОСОБА_1 моральних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості, визначив розмір завданої моральної шкоду у 200000 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Частинами першою та другою статті 12 Законом № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону № 266/94-ВР).

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у його постанові від 02.12.2015 р. по справі № 6-2203цс15 .

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Стосовно позивача ОСОБА_1 29 грудня 2017 року постановлено виправдувальний вирок за частиною другою статті 367 КК України у зв`язку з відсутністю у її діях складу злочину. Вирок набрав чинність 2 липня 2018 року.

Відповідно до частин 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначені положення корреспондуються з роз`ясненнями в пункті 13 постанови Пленуму Верхового Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Аналізуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з викладеною у відзиві позицією ОСОБА_1 , що законодавством визначено нижню межу розміру відшкодування моральної шкоди, проте розмір такого відшкодування визначається судом у кожному конкретному випадку окремо з урахуванням глибини моральних страждань особи, виходячи з принципів розумності та справедливості.

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 відповідачами у справі не заперечується, тому відповідно до статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 32 місяці перебувала під слідством та судом, змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації. Порівнюючи дати повідомлення їй про підозру, час пологів, які відбулись у позивача лише за 25 днів до цієї події, стан здоров`я позивача у цей період, територіальне розміщення органу досудового розслідування на відстані більш ніж 170 км від місця проживання позивача, суд визнає, що всі події, які були пов`язані із досудовим розслідуванням щодо неї, виконанням процесуальних обов`язків у цей період і у подальшому під час розгляду справи судом, мали для позивача надмірне фізичне та психологічне навантаження.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі №569/1799/16-ц від 10.10.2019 року).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру відшкодування до 134371 гривні є необґрунтованими, а визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 у сумі 200000 гривень відповідає загальним засадам цивільного судочинства, а саме розумності та справедливості, визначених пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Щодо порядку стягнення грошових коштів, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного Кодексу - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України".

Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Також, відповідно до вимог статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є частково обґрунтовані та підлягають стягненню на її користь з Державного бюджету України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Саме такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Крім того, судова колегія зазначає, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.

Згідно із Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (абзац 3 пункту 4 Положення).

Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області є територіальним органом Державної казначейської служби України та підпорядковане їй.

Відповідно абзацу 4 пункту 4 Положення про Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, остання також має повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, апеляційний суд, погоджується з висновками суду першої інстанції в тієї частині, що Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області є належним відповідачем у справі, оскільки враховуючи її повноваження та встановлений законом механізм виконання рішення суду у цих правовідносинах, відшкодування моральної шкоду позивачу за рішенням суду у будь-якому випадку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка Головного управління Державної казначейської служби України.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Проте, апеляційний суд, погоджується з доводами апеляційної скарги в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області та вважає за необхідне зазначити наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

При розгляді справи судом встановлено, що моральну шкоду позивачу було завдано внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та позивачем вірно визначено відповідачами у справі заподіювачів шкоди - Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратуру Донецької області. Позовні вимоги до них є обґрунтованими та доведеними належними доказами.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Проте, цивільна відповідальність за завдану ними шкоду покладається на державу, оскільки спеціальним законом передбачено особливий порядок її відшкодування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області слід задовольнити частково, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: І.В.Кішкіна

О.О. Тимченко

Повний текст рішення виготовлений 23 липня 2020 року

Суддя Я.В. Хейло