Справа № 177/2203/18
Провадження № 2/177/29/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2020 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Строгової Г. Г.

за участі: секретаря Короновської Д. І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності належало домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В 2006 році вона, будучи особою похилого віку, звернулася до свого сина ОСОБА_3 з проханням про надання допомоги та догляду, пообіцявши взамін залишити йому зазначене домоволодіння, на що останній погодився та пообіцяв надавити їй необхідну допомогу та догляд.

Так, 17 травня 2006 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування домоволодіння, відповідно до якого вона подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння.

Однак, вважає, що договір дарування є недійсним, оскільки він вчинений нею під впливом помилки.

Так, зазначає, що на момент укладення спірного договору дарування домоволодіння їй виповнилося 59 років, тобто вона була людиною похилого віку.

До того ж, на той час її чоловік ОСОБА_4 хворів ішемічною хворобою серця та потребував стороннього догляду. Вона також, потребуючи стороннього догляду, погодилася на передачу домоволодіння у власність відповідача лише за умови її довічного утримання ним. Таким чином, укладаючи спірний договір дарування домоволодіння вона помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ними. Таким чином, існувала розбіжності між її волею та волевиявленням при укладені спірного договору, оскільки її дійсним бажанням було укладення договору довічного утримання.

Також, зазначає, що фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому не відбулася, оскільки вона весь час безперервно продовжувала проживати у ньому, користуватися ним, сплачувати комунальні послуги. Натомість відповідач з січня 2006 року у спірному домоволодінні не мешкає, комунальні послуги не сплачує, його особисті речі у домоволодінні відсутні. Крім того, відповідач реєстрацію права на домоволодіння здійснив лише 10.10.2018, тобто через 12 років після укладення договору дарування домоволодіння.

У зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір дарування домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17.05.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І., зареєстрований в реєстрі за № 5407. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою судді від 29 листопада 2018 року позовна заява прийнята судом до розгляду та за заявою позивача в порядку підготовки справи до судового розгляду у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенка О.І. витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 48).

Представник відповідача - ОСОБА_6 . 10.05.2019 року надав відзив на позовну заяву (а.с. 91), в якому зазначив, що вважає обставини наведені в позовній заяві надуманими, такими, що не відповідають дійсним, а позовну вимогу безпідставною.

Так, в 2006 році, в рік укладення договору дарування позивачка дійсно досягла 59 років, однак ні за станом здоров`я, ні за матеріальним станом не потребувала сторонньої допомоги та догляду. Як на момент укладення спірного договору так і досі вона є фізично здоровою людиною, успішним приватним підприємцем, для чого мала та продовжує мати у власності функціонуючі магазини з продажу товарів продуктової та господарської групи, перебуваючи в якості людини похилого віку, не втратила соціальних зв`язків. За таких обставин позивач завжди мала можливість утримувати себе сама та навіть додатково кого завгодно, при цьому як підприємець, що тривалий час веде свою діяльність, якій в свою чергу не став на заваді похилий вік, має досвід в застосуванні договірного права. Зазначає, що «легенда» позивача про начебто пропозицію її до відповідача у 2006 році укласти спірний договір дарування взамін на утримання з його боку, необхідність такого утримання не витримує переваг перелічених доводів та не дає їй права на існування за очевидної відсутності переконливих доказів зворотного. Також, надав заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності (а.с. 146) Тому просив у задоволені позовних вимог відмовити.

07 жовтня 2019 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 129).

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволені, посилаюсь на похилий вік позивача під час укладення договору дарування та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину. Щодо строку позовної давності, посилалися на те, що про порушення свого права позивач дізналася лише у жовтні 2018 року, після того як відповідач 10.10.2018 звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенка О.І. з заявою про видачу дубліката спірного договору , про що також, зазначав представник позивача у відповіді на відзив (а.с. 106).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання 27.01.2020 не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій він просив розгляд справи відкласти, у зв`язку з його занятістю в іншому судовому засіданні в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 165), однак доказів на підтвердження поважності причини відкладення розгляду справи не надано, у зв`язку з чим суд визнає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши позивача, її представника, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим позивачем в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних законних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.01.2006 року виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно рішення Лозуватської сільської ради № 238 від 23.12.2005, зареєстрованого в КП ОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу № 3с-55 за № 642 (а.с. 55, 56), на праві приватної власності належало домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

17 травня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І, зареєстрований в реєстрі за № 5407, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується копією договору дарування домоволодіння (а.с. 54).

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною 1 статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 140884773 від 10.10.2018 року, за ОСОБА_7 на підставі дублікату договору дарування серії та номер 3756, виданого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенко О.І., зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Позивач в позовній заяві зазначає, що договір дарування домоволодіння укладений між нею та відповідачем внаслідок помилки та нерозуміння наслідку.

Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зі змісту договору дарування вбачається, що ОСОБА_1 подарувала а ОСОБА_3 прийняв в дар спірне домоволодіння. Зміст ст.ст. 717-728 ЦК України сторонам договору нотаріусом роз`яснено, про що свідчить їх підпис.

Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про правові наслідки договору дарування.

В судовому засіданні позивач зазначила, що на час укладення договору дарування спірного домоволодіння, їй було 59 років, вона була людиною похилого віку, хворів її чоловік, вона потребувала стороннього догляду, тому погодилася на передачу домоволодіння відповідачу за умови її довічного утримання відповідачем. Укладаючи договір дарування, вона помилилася, щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, вважаючи, що умови договору передбачають відповідачем її довічне утримання. Також, зазначила, що відповідач погодився їй допомагати укладаючи договір, але не допомагав їй ні фізично, ні матеріально.

Представник відповідача будучи раніше присутнім судових засіданнях пояснив, що на час укладення договору дарування домоволодіння ОСОБА_1 дійсно досягла 59 років, однак ні за станом здоров`я, ні за матеріальним станом не потребувала сторонньої допомоги та догляду, оскільки вона як на момент укладення спірного договору так і досі є фізично здоровою людиною, успішним приватним підприємцем, для чого мала, продовжує мати у власності функціонуючі магазини з продажу товарів продуктової та господарської групи. На момент укладення спірного договору відповідач фактично проживав у спірному домоволодінні разом з позивачем, користувався будинком, а коли між ними виник конфлікт відповідач перестав жити з матір`ю, але постійно приїздив до неї, проживаючи в будинку три дні на тиждень, допомагав їй, в тому числі і у бізнесі.

Допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні, кожен окремо пояснювали, що вони давно знають ОСОБА_1 , вказували на те, що після смерті її чоловіка вона повідомляла, що її син - відповідач по справі обіцяв їй допомагати по господарству, утримувати будинок, натомість вона переписала будинок, однак відповідач на даний час такої допомоги не надає. Раніше приїздили з дружиною та поралися на городі. Щодо укладеного договору, кожен зі свідків пояснили, що позивач розповідала про те, що переписала будинок на сина, але яким чином був укладений договір чи заповіт вони не знають.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджено, що на час укладення оспорюваного правочину, позивач досягла пенсійного віку, їй була призначена пенсія за віком (а.с. 81), що в розумінні ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» відносить її до категорії похилого віку. Однак само по собі досягнення похилого віку не свідчить, що позивач помилялася щодо наслідків правочину та його фактичних обставин. Адже здійснювала підприємницьку діяльність як Фізична особа підприємець, в період укладення договору дарування отримувала постійний дохід від такої діяльності (а.с. 119). Позивач має інше власне житло - квартиру за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 95).

Не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду твердження позивача про тяжку хворобу її чоловіка на момент укладення правочину. Про вказану обставину вказували свідки, однак жодного медичного документу на її підтвердження позивачем не надано.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що договір дарування домоволодіння був укладений між нею та відповідачем внаслідок помилки, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволені позову відмовлено по суті, то строк позовної давності застосовуватися не може.

Оскільки в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, то з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141 ч. 1, 247 ч.2, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 229, 717 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2020.

Суддя: