ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1011/20 Справа № 204/5674/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року

20 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 на випадок його смерті склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19 серпня 2002 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1202, яким останній заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та все майно, що буде йому належати і на що він матиме законом право за законом, заповідав їй.

Вказувала, що 19 березня 2010 року вона звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу №191/2010, і в процесі прийняття спадщини з`ясувалось, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно у неї відсутні. Після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, крім неї, звернувся також ОСОБА_1 , який є його онуком.

Зазначала, що з метою поновлення документів для прийняття спадщини нею було отримано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13 листопада 2003 року за реєстровим №3-2771, виданий їй 26 серпня 2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. замість втраченого, та зареєстрований в реєстрі за №2-2345. Отримати дублікат замість втраченого оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 29 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ "Дніпропетровський машинобудівний завод" на квартиру згідно з розпорядженням органу приватизації №3343 від 28 січня 1999 року, не вдалося, оскільки відділ приватизації у березні 2012 року було ліквідовано, КЖЕП "Південне" визнано банкрутом.

Посилаючись на те, що постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 14 серпня 2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , а вона є спадкоємицею за заповітом, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5-житлова, 6-ванна, 7-вбиральня, І-балкон. ІІ-лоджія, житловою площею 28,9 кв.м, зальною площею 45,1 кв.м, в житловому будинку літ.А-16, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та зупинити розгляд даної справи до розгляду Верховним Судом іншої справи, пов`язаної з цією справою. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив без уваги те, що саме ОСОБА_3 підписала та подала заяву до нотаріальної контори, а не його дідусь ОСОБА_4 , з метою отримання на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі третя особа по справі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та зупинити розгляд даної справи до розгляду Верховним Судом іншої справи, пов`язаної з цією справою.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована аналогічно до апеляційної скарги ОСОБА_1

10 грудня 2019 року від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Зазначала, що ОСОБА_4 рийняв спадщину після смерті своєї дружини шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ "Дніпропетровський машинобудівний завод" згідно з розпорядженням (наказом) від 28 січня 1999 року за №3343, на праві приватної спільної власності належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області 17 квітня 2000 року, актовий запис №748 (т.1 а.с.34).

ОСОБА_4 , як чоловік померлої ОСОБА_6 , фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме, після смерті дружини постійно мешкав у квартирі, в якій проживав разом із спадкодавцем на момент її смерті, а отже є таким, що прийняв спадщину на підставі ст.549 ЦК УРСР.

13 листопада 2003 року ОСОБА_3 , яка діяла за дорученням від імені ОСОБА_4 , посвідченим в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим №2-1203, звернулася з заявою про видачу на ім`я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим 13 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року у справі №204/1611/17 (т.2 а.с.159-164), яке набрало законної сили 08 січня 2019 року, а тому на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Згідно листа КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради №3218 від 10 квітня 2013 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 : 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ "Дніпропетровський машинобудівний завод" згідно розпорядження за №3343, та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-2771 (т.1 а.с.14).

У березні 2017 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-2771 (справа №204/1611/17).

Крім того, у січні 2017 року третя особа ОСОБА_2 також звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-2771, а також встановити, що вона перебувала на утриманні та проживала разом з бабусею ОСОБА_6 з 20 грудня 1995 року по 14 квітня 2000 року.

Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року по справі №204/1611/17 у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_2 , Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, було відмовлено. Відмовлено також у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_1 , Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання перебування на утриманні (т.2 а.с.159-164). У вказаному рішенні судом не було встановлено порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року було залишено без змін (т.2 а.с.165-169).

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належала в цілому квартира АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 12 вересня 2003 року комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, вказана квартира загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія (т.1 а.с.11-12).

За життя, а саме 19 липня 2002 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за №2-1202, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що за законом він матиме право, він заповів ОСОБА_3 , позивачці по справі (т.1 а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 07 грудня 2009 року було зроблено відповідний актовий запис за №8524 (т.1 а.с.83).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .

Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 березня 2010 року після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа №191/2010 (т.1 а.с.45-125), згідно якої 19 березня 2010 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася позивачка ОСОБА_3 (т.1 а.с.46) та 25 травня 2010 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся відповідач ОСОБА_1 , який є онуком померлого ОСОБА_4 (т.1 а.с.84).

При цьому, у червні 2010 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовною заявою про визнання вищевказаного заповіту недійсним (справа №2-790/11). Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_7 , державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., про визнання заповіту недійсним, було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2011 року, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року було залишено без змін.

14 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою №1346 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.1 а.с.107).

Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. від 14 серпня 2013 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.1 а.с.108). З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що ОСОБА_3 не надано до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори довідку про місце реєстрації померлого ОСОБА_4 та склад сім`ї зареєстрованих, а також не наданий правовстановлюючий документ на 1/2 частину квартири - свідоцтво про право власності на житло від 28 січня 1999 року, видане бюро приватизації ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод", а дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року за реєстром №3-2771, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_4 , виданий 26 серпня 2011 року за реєстром №2-2345, своєчасно не зареєстрований в КП "ДМБТІ".

Так, з відповіді ПАТ "Дніпровський машинобудівний завод" №6000/9-32 від 30 серпня 2011 року вбачається, що з 1999 року, у зв`язку з переданням житлового фонду у комунальну власність міста, бюро приватизації на ПАТ "Дніпровський машинобудівний завод" ліквідовано (т.1 а.с.110).

У зв`язку з викладеним позивачка ОСОБА_3 , з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2014 року по справі №204/7355/2013-ц було визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2014 року було скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (т.1 а.с.208-209). При цьому, підставою для скасування вищевказаного рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2014 року стало те, що суд першої інстанції не з`ясував наявність чи відсутність спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , не встановив коло спадкоємців, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, не залучив їх до участі у справі, чим порушив права та інтереси ОСОБА_1 .

У липні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовною заявою про усунення від права на спадкування ОСОБА_3 (справа №204/5300/14-ц). Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року було змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 В решті рішення суду було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року було залишено без змін.

29 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 . Згідно постанови державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 29 серпня 2016 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (т.1 а.с.151).

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Втім, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року по справі №204/6071/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про призначення додаткового строку для прийняття спадщини, було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Згідно постанови державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 28 грудня 2016 року, третій особі по даній справі ОСОБА_2 також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки №33716 виданої Єдиним абонентським відділом №2 КП "Міські комунальні платежі" м.Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, ОСОБА_2 на день смерті не була зареєстрована з ОСОБА_6 , тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується (т.1 а.с.162).

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 своєчасно не звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини і вважаються такими, що не прийняли її, що вже було встановлено у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року по справі №204/1611/17, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України.

Більш того, як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово звертались до суду з різними позовами щодо спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а саме з позовами про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Однак, по всім цим позовам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено, а судові рішення по цим справам набрали законної сили.

На теперішній час заповіт ОСОБА_4 від 19 липня 2002 року, що був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за №2-1202, є чинним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивачка, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України ).

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Згідно з п.п.1,2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах про те, що свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 було видано з порушенням норм законодавства, яке діяло на момент отримання вищезазначеного свідоцтва, що є підставою для визнання його недійсним, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Згідно до ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як убачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем за законом після померлої дружини став ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали разом та реєстрація місця проживання є однаковою, то за ст.549 ЦК УРСР є два засоби прийняття спадщини: спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном або якщо спадкоємець подав державній нотаріальній контрі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, якщо в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини від померлої дружини ОСОБА_6 , то право власності на спадкове майно він набув на підставі фактичного вступу в управління, володіння майном.

Отже, твердження апелянтів про те, що свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 на ім`я її чоловіка ОСОБА_4 було видано без волевиявлення останнього, є безпідставним та ні чим не обґрунтовується.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що її право на обов`язкову частку у спадщині порушено, оскільки на момент смерті її бабусі вона перебувала під опікою останньої і тому автоматично набула право на спадкове майно, колегією суддів не приймаються до уваги.

Відповідно до п.п.«в» п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який у претендує на обов`язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов`язкової частки у спадщині законодавством не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не була зареєстрована за однією адресою з ОСОБА_6 , а тому для прийняття спадщини потрібно наявність заяви про прийняття такої спадщини.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Що ж стосується осіб, які досягли 14 років, то вони мають право подати заяву про прийняття спадщини самостійно та без згоди своїх батьків або піклувальника.

Оскільки ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , то на момент смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 їй виповнилося 16 років, тобто вона могла самостійно у передбачений законом строк звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які заяви з цього приводу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року №7 роз`яснив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 грудня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, Громенко В. В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки №33716 виданої Єдиним абонентським відділом №2 КП "Міські комунальні платежі" м.Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, ОСОБА_2 (апелянт) на день смерті не зареєстрована з ОСОБА_6 , тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового засідання, 04 лютого 2020 року, представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_7 клопотання про зупинення провадження по даній справі не підтримала, у зв`язку з тим, що спір між сторонами даної справи вирішується у судах різних інстанції тривалий час, та просила розглядати апеляційну скаргу, дотримуючись розумних строків її розгляду.

Апелянт ОСОБА_2 повідомлена про дату та час судового засідання належним чином, в судове засідання не з`явилась та своє клопотання про зупинення провадження у справі, викладене в апеляційній скарзі, не підтримала. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.