Постанова

Іменем України

19 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 465/1736/15-ц

провадження № 61-2000св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

за первісним позовом

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - П`ята львівська державна нотаріальна контора,

за зустрічним позовом

позивач- ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - П`ята львівська державна нотаріальна контора,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Стельмащука Дмитра Михайловича на рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2018 року у складі судді Кузь В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 рокуу складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , П`ята львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, демонтаж самочинно влаштованих кухні та сходів, виселення із спірних приміщень, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини триповерхового житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 склала заповіти, якими належну їй частку у домоволодінні заповіла своїм синам, зокрема приміщення першого поверху будинку - ОСОБА_2 , другого поверху - йому, третього поверху - ОСОБА_4 . Неохоплена заповітами спадщина, право на яку мають усі спадкоємці першої черги за законом (троє синів та дочка померлої ОСОБА_3 ), складається з приміщень цокольного поверху житлового будинку під № 2-1 площею 19,3 кв. м та під № 2-2 площею 21,3 кв. м. Після смерті матері вказаними приміщеннями користувався ОСОБА_2 , стверджуючи, що спадкодавець заповіла їх йому, відтак інші спадкоємці не заперечували проти зроблених ним перепланувань. Проте за відсутності заповіту відповідач безпідставно зайняв та переобладнав спірну частину будинку. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати за ним право власності на 1/4 частину приміщень цокольного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати сходовий марш між першим і цокольним поверхами, привести самовільно переобладнане під кухню приміщення № 2-2 до попереднього стану, усунути йому перешкоди в користуванні цим майном;

- виселити відповідача із незаконно займаних приміщень.

У червні 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, демонтаж самочинно влаштованих кухні та сходів, виселення із спірних приміщень, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 , після смерті якої залишилося спадкове майно. Вона як спадкоємець першої черги за законом має право разом із братами на спадкування частини приміщень цокольного поверху житлового будинку, які самовільно зайняв та переобладнав відповідач. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила:

- визнати за нею право власності на 1/4 частину приміщень цокольного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати сходовий марш між першим і цокольним поверхами, привести самовільно переобладнане під кухню приміщення № 2-2 до попереднього стану, усунути їй перешкоди в користуванні цим майном;

- виселити відповідача із незаконно займаних приміщень.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - П`ята львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності, посилаючись на те, що висновком Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - КП «БТІ ЕО») від 25 січня 2011 року № 3/768 були визначені ідеальні частки спадкоємців за заповітом, зокрема до його частки (30/100) увійшли приміщення цокольного поверху будинку під № № 2-1, 2-2 та першого поверху - № № 5-1, 5-2, 5-3, 5-4, 5-5, які фактично складають окрему квартиру. Відтак цокольний поверх не може бути об`єктом спадкування за законом. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 30/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , що складається з приміщень: 2-1 - пральня площею 19,3 кв. м, 2-2 - кухня площею 21,3 кв. м, 5-1 - коридор площею 3,3 кв. м, 5-2 - кухня площею 13,8 кв. м, 5-3 - ванна площею 2,5 кв. м, 5-4 - житлова кімната площею 19,2 кв. м, 5-5 - житлова кімната площею 19,7 кв. м.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 12 лютого 2018 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 існуюче право власності в порядку спадкування за заповітом на 30/100 частки будинку АДРЕСА_1 , що складається із приміщень: 5-1 - коридор площею 3,3 кв. м, 5-2 - кухня площею 13,8 кв. м, 5-3 - ванна площею 2,5 кв. м, 5-4 - житлова кімната площею 19,2 кв. м, 5-5 - житлова кімната площею 19,7 кв. м, у тому числі й приміщень 2-1 площею 19,3 кв. м та 2-2 площею 21,3 кв. м.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що перший поверх будинку є окремим житлом, а спірні приміщення цокольного поверху, зокрема кухня, - його невід`ємною частиною. Вказане майно не може бути об`єктом спадкування за законом, оскільки воно охоплене заповітом, складеним на ім`я ОСОБА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Стельмащука Д. М. залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2018 року -без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - Стельмащук Д. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Приміщення цокольного поверху будинку не були вказані у заповітах, а відтак підлягають спадкуванню на загальних підставах.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Франківського районного суду міста Львова.

19 березня 2019 року справа № 465/1736/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини триповерхового житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

13 липня 2000 року ОСОБА_6 склала два заповіти, якими належну їй частку у вказаному домоволодінні заповіла своїм синам, зокрема приміщення першого поверху будинку - ОСОБА_2 , другого поверху - ОСОБА_1 , третього поверху - ОСОБА_4

Висновком КП «БТІ ЕО» від 25 січня 2011 року № 3/768 було визначено ідеальні частки в будинку між співвласниками (спадкоємцями за заповітами), а саме встановлено, що:

- частка І співвласника складається з приміщень: 2-1 - пральня площею 19,3 кв. м, 2-2 - кухня площею 21,3 кв. м, 5-1 - коридор площею 3,3 кв. м, 5-2 - кухня площею 13,8 кв. м, 5-3 - ванна площею 2,5 кв. м, 5-4 - житлова кімната площею 19,2 кв. м, 5-5 - житлова кімната площею 19,7 кв. м;

- частка ІІ співвласника складається з приміщень: 8-1 - коридор площею 3,0 кв. м, 8-2 - кухня площею 13,4 кв. м; 8-3 - санвузол площею 3,2 кв. м; 8-4 - житлова кімната площею 18,7 кв. м;

- частка ІІІ співвласника складається з приміщень: 9-1 - коридор площею 2,4 кв. м, 9-2 - ванна площею 2,2 кв. м, 9-3 - кухня площею 8,4 кв. м, 9-4 - житлова кімната площею 17,8 кв. м.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування на 11/100 частини будинку АДРЕСА_1 , що складається з приміщень: 8-1 - коридор площею 3,0 кв. м, 8-2 - кухня площею 13,4 кв. м; 8-3 - санвузол площею 3,2 кв. м; 8-4 - житлова кімната площею 18,7 кв. м.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2013 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування на 9/100 частки вказаного будинку, що складається з приміщень: 9-1 - коридор площею 2,4 кв. м, 9-2 - ванна площею 2,2 кв. м, 9-3 - кухня площею 8,4 кв. м, 9-4 - житлова кімната площею 17,8 кв. м.

Судами також встановлено, що спірні приміщення цокольного поверху, в тому числі кухня, разом із приміщеннями першого поверху складають окрему квартиру, якою за життя користувалася спадкодавець.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що спірні приміщення цокольного поверху є невід`ємною частиною приміщень, розташованих на першому поверсі будинку, вони складають окреме житло, яке охоплене складеним на ім`я ОСОБА_2 заповітом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відмови в первісному позові та часткового задоволення зустрічного позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що приміщення цокольного поверху житлового будинку підлягають спадкуванню на загальних підставах, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що вказане майно охоплене складеним на ім`я ОСОБА_2 заповітом.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновків судів, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Стельмащука Дмитра Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов