КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/5364/18 Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4852/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

Секретаря судового засідання Климчук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 12 жовтня 2010 року.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) фактично отриману суму кредитних коштів у розмірі 4795 гривень 78 копійок, пеню в сумі 2700 гривень та 1762 гривні судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених вимог, позивач подав апеляційну скаргу в загальному порядку.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог у стягненні процентів та неустойки (штрафів) і ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду в цій частині вимог ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту та неустойки (штрафів) відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Судом першої інстанції не враховані надані позивачем докази, з яких вбачається, що відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції, а тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правил не свідчить про те, що договір не був укладений. Підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення заборгованості відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів, сплатити проценти за користування грошовими коштами, а також неустойку, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань. До того ж, як вбачається з довідки про умови кредитування, що міститься в матеріалах справи, сторони визначили розмір базової відсоткової ставки у розмірі 2,5 % на місяць. Таким чином, відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, пені та штрафів. Вказані докази спростовують висновок суду першої інстанції про те, що банком не дотримано вимоги законодавства щодо узгодження з відповідачем умов кредитування щодо сплати відсотків, пені та штрафів.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання призначене Київським апеляційним судом, останнє 15 червня 2020 року, учасники справи не з`явились. Про час і місце розгляду справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку. Відповідач сповіщався також у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», з видачею платіжної картки « Універсальна » № НОМЕР_2 для авторизації (а.с. 10, 11, 120).

15 жовтня 2010 року ОСОБА_2 підписані умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в яких міститься характеристика умов і порядку погашення кредиту; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (а.с. 11, 120).

Довідкою про зміну умов кредиту підтверджується, що авторизація електронного платіжного засобу № НОМЕР_2 із встановленням кредитного ліміту у розмірі 2 000,00 грн., з подальшим збільшенням - до 5 000,00 грн. відбулась 15 жовтня 2010 року (а.с. 120).

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_2 до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с.12-35).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_2 з умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 13 серпня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором в сумі 44 082,39 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 4 795,78 грн.; заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом - 34 011,26 грн.; заборгованість за пенею - 2 700,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 075,35 грн. (штраф процентна складова).

Надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, судом першої інстанції встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору у вигляді анкети-заяви від 12 жовтня 2010 року банк надав позичальнику ОСОБА_2 суму кредиту у розмірі 5 000,00 грн., останній отримав грошові кошти та користувався ними. Взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики не виконав, станом на 28 лютого 2018 року за позичальником обліковується заборгованість за тілом кредиту в сумі 4 795,78 грн. Порушення позичальником зобов`язання є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності в частині сплати пені, у розміру і порядку, визначеному сторонами у договорі.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 4 795,78 грн., пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 2 700,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що у порушення умов кредитного договору позичальник ОСОБА_2 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

В цій частині задоволених вимог рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.

Апеляційна скарга подана позивачем щодо оскарження судового рішення в частині відмовлених вимог у стягненні процентів за користування кредитом, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Вирішуючи спір в частині складової вимоги заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитом в сумі 34 011,26 грн. та відмовляючи в її задоволенні, суд першої інстанції керувався тим, що за умовами укладеного та підписаного сторонами договору розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами не встановлений. А надані позивачем умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як доказ приєднання позичальника до запропонованих банком умов, якими передбачений обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами, не містять підпису відповідача, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_2 договору № б/н від 12 жовтня 2010 року.

В частині заявлених вимог щодо стягнення з відповідача штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 075,35 грн. (штраф процентна складова) мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими позивач обґрунтовував вимоги в цій частині, у рішенні відсутні.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів виходить з такого.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) - стаття 1054 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору - частина 4 статті 631 ЦК України.

Аналізуючи норми статей 530, 631, 1050 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н від 12 жовтня 2010 року та довідки про умови кредитування від 15 жовтня 2010 року, з видачею позичальнику платіжної картки № НОМЕР_3 для авторизації, зі строком дії - до останнього дня місяця серпня 2014 року (а.с. 210).

За умовами кредитування, що підписані ОСОБА_2 15 жовтня 2010 року, позичальник зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитом за базовою ставкою 2,5 % в місяць (30,00% на рік), із встановленим порядком зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця 7 % від заборгованості, але не менше 50,00 грн. щомісячного платежу, на погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пеня, штраф) у випадках порушення виконання зобов`язання (а.с. 11, 120).

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм вказує на те, що при укладенні договору банк АТ КБ «ПриватБанк» належним чином повідомив позичальника ОСОБА_2 про умови кредитування в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому такий договір може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону та умови договору сторін уваги не звернув, та відмовляючи у позові АТ КБ «ПриватБанк» в частині складової вимоги заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитом, дійшов помилкового висновку про недосягнення сторонами зобов`язання згоди щодо розміру і порядку одержання процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішення суду в цій частині вимог ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, та достатніми для скасування оскаржуваного рішення в цій частині вимог.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині складової вимоги заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитом, колегією суддів встановлено, що за пред`явленою позивачем вимогою заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитними коштами становить суму 34 011,26 грн., що виникла за період з 23 квітня 2011 року по 28 лютого 2018 року.

Із встановлених фактичних обставин справи вбачається, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався повернути суму позики та сплатити проценти за користування кредитом в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_3 , не пізніше 31 серпня 2014 року.

Доказів переукладення кредитного договору після 31 серпня 2014 року на таких самих умовах, на яких він був укладений з позичальником ОСОБА_2 на підставі договору б/н від 12 жовтня 2010 року та умов кредитування від 15 жовтня 2010 року, позивачем не надано.

Подана позивачем довідка, яка містить інформацію про видачу позичальнику, окрім платіжної картки «Універсальна» № НОМЕР_3 , 23 листопада 2012 року і кредитної картки за № НОМЕР_4 , а також виписка про рух коштів на вказаних платіжних картках не підтверджують обставин видачі банком відповідачу ОСОБА_2 електронних платіжних засобів № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 в межах одного й того ж договору, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати картку № НОМЕР_4 з договором № б/н від 12 жовтня 2010 року та умовами кредитування від 15 жовтня 2010 року.

Таким чином, кредитор ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлений договором № б/н від 12 жовтня 2010 року та умовами кредитування від 15 жовтня 2010 року.

За приписами абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору кредиту, вказує на те, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора.

Таким чином, вимога позивача в частині стягнення заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитними коштами за період, що виходить за межі строку кредитування, з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2018 року в сумі 30 611,93 грн. не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає задоволенню.

Перевіряючи розрахунок заборгованості за договором б/н від 12 жовтня 2010 року в частині складової процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 23 квітня 2010 року по 31 серпня 2014 року, колегією суддів встановлено, що за вказаний період кредитором нараховані до сплати проценти за користування кредитом в сумі 3 399,33 грн., які у повному розмірі сплачені позичальником, у тому числі шляхом автоматичного списання кредитором коштів з карткового рахунку позичальника, що свідчить про погашення позичальником нарахованих процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування ( а.с. 6-9).

Відхиляються колегією суддів і доводи позивача в частині приєднання позичальника до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, які передбачають прийняття позичальником умов, зокрема щодо автоматичної пролонгацію договору на той же строк, про розмір та підстави стягнення штрафів за порушення виконання зобов`язання відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, виходячи з такого.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості , складовими якої є: нараховані проценти за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2018 року в сумі 30 611,93 грн., штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 075,35 грн. (штраф процентна складова), посилався на витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними під підпис при укладенні кредитного договору, тому наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору б/н від 12 жовтня 2010 року та умовами кредитування від 15 жовтня 2010 року.

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_2 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, а саме: щодо пролонгації договору на таких самих умовах, розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом, а також стягнення штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів приходить до висновку, що в межах укладеного та підписаного сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви б/н від 12 жовтня 2010 року та умовами кредитування від 15 жовтня 2010 року, з видачею банком кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_3 , з дозволом на проведення позичальником платіжних операцій з визначеним кредитним лімітом до 31 серпня 2014 року, позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування позикою (кредитними коштами) виконав з дотриманням умов, визначених змістом зобов`язання, заборгованість за цією складовою у позичальника перед банком відсутня.

Доказів переукладення кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_2 з дотриманням вимог щодо повідомленням позичальника про умови кредитування, а саме: пролонгації договору на таких самих умовах, розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом, а також стягнення штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, позивачем не надано, а тому заявлена вимога позивача щодо стягнення заборгованості, складовими якої є: нараховані проценти за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2018 року в сумі 30 611,93 грн., штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - є недоведеною та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині складової вимоги заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитом, а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не дослідив усіх передбачених нормою права юридичних фактів, наявність яких впливає на остаточний результат справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року в цій частині вимог і ухвалення у відповідній частині нового рішення по суті вирішення спору.

В частині задоволених вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 4 795,78 грн., пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 2 700,00 грн. рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

В частині вирішення судом першої інстанції складової вимоги щодо стягнення з відповідача на користь банку штрафу відповідно до умов кредитування від 15 жовтня 2010 року у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаної вимоги, оскільки банк, нараховуючи одночасно пеню та штрафи згідно умов кредитування за порушення позичальником строків виконання зобов`язання, просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам частини 1 статті 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року в частині вирішення вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг скасувати і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: