РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Трофимчук К.О.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту та поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 треті особи: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про встановлення факту, визнання права власності, поділ майна, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

03 вереснz 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення фаrту, що має юридичне значення та поділ майна.

Свої вимоги мотивувала тим, що з листопада 2007 по листопад 2010 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . Від цих відносин у них народилbся донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного проживання на ім`я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_1 . Також сторони придбали рухоме майно: холодильник, дитячі ліжка, пилосос. Зазначене майно є їх спільною сумісною власністю.

Після припинення спільного проживання на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу). Такий розмір аліментів на утримання дітей є недостатнім, тому вона вважає за необхідне відступити від рівності часток, поділивши спільну сумісну власність в частках 2/3 та 1/3.

З урахуванням заяви про збільшення розміру заявлених вимог, просила суд ухвалити рішення, яким:

-встановити факт, що має юридичне значення, а саме: проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по листопад 2010 року;

-визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину вказаної квартири;

-виділити їй дитяче двохярусне ліжко моделі «Каріна» темно-коричневого кольору;

-виділити ОСОБА_4 дитяче двохярусне ліжко моделі «Каріна» темно-коричневого кольору (т. 2, а.с. 7-10).

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року.

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року.

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», ПАТ «УкрСиббанк» про встановлення факту, визнання права власності, поділ майна, стягнення коштів.

Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 мотивує тим, що сторони проживали разом з листопада 2007 року по липень 2010 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 Лев, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного проживання була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 . Вартість квартири склала 606000 гривень, з яких 114000 гривень було сплачено продавцям готівкою під час укладання договору, а 492000 гривень було сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_4 на підставі кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року, укладеного з ЗАТ «ПУМБ». Після припинення спільного проживання ОСОБА_3 не сплачує коштів на погашення вказаного кредиту, тому спільною сумісною слід визнати лише ту частину спірної квартири, яка відповідає коштам, сплаченим сторонами по справі у період їх спільного проживання, що становить 181689 гривень 91 копійку або по 90844 гривні 96 копійок кожним, що відповідає 15/100 частин квартири на кожного. Іншу частину спірної квартири ОСОБА_4 вважає своєю особистою приватною власністю.

Також під час їх спільного проживання ОСОБА_3 приховала від нього існування у неї свого особистого кредитного зобов`язання перед ПАТ «УкрСиббанк» від 15 лютого 2007 року. Без його відома та згоди ОСОБА_3 використовувала їх спільні кошти на погашення вказаного кредиту, тобто використовувала їх кошти не в спільних інтересах сторін по справі та їх дітей. З листопада 2007 року по листопад 2010 року нею було сплачено 14950,19 швейцарських франків, з яких половину він просить стягнути на його користь у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення судом.

З урахуванням уточненої зустрічної позовної заяви, та визнання в судовому засіданні 23 січня 2020 року вимог первісної позовної заяви в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по листопад 2010 року, просив суд ухвалити рішення, яким:

-встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по липень 2010 року;

-визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 72/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати спільною сумісною власністю сторін:

1. 28/100 частин квартири АДРЕСА_1 ;

2.грошові кошти, внесені від імені ОСОБА_3 протягом листопада 2007 року-липня 2010 року в порядку погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року, оформленого на ОСОБА_3 ;

-у порядку поділу спільного сумісного майна сторін визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

-у порядку поділу спільного сумісного майна сторін визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

-у порядку поділу спільного сумісного майна сторін визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину грошових коштів, внесених від імені ОСОБА_3 протягом періоду спільного проживання сторін на погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року;

-у порядку поділу спільного сумісного майна сторін визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину грошових коштів, внесених від імені ОСОБА_3 протягом періоду спільного проживання сторін на погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року;

-стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1/2 частину грошових коштів, внесених від імені ОСОБА_3 протягом періоду спільного проживання сторін на погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року (т. 1, а.с. 242-247).

Також позивач ОСОБА_4 просив застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_3 за первісним позовом. Посилається на те, що з листопада 2010 року ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала, витрат по її утриманню та сплаті кредитного зобов`язання за неї не несла, що свідчить про втрату інтересу до цього майна. З листопада 2010 року по день звернення ОСОБА_3 до суду з первісним позовом сплинуло майже 5 років, тому вона пропустила строк позовної давності за своїми вимогами.

ОСОБА_3 також подала до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог зустрічної позовної заяви. Зазначила, що під час їх спільного проживання ОСОБА_4 знав про існування її особистого кредитного зобов`язання.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року вирішено питання про витребування доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року вирішено питання про витребування доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2016 року вирішено питання про витребування доказів.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник у судовому засідання підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували та просили застосувати до його вимог строки позовної давності. Зазначили, що про її особистий кредит ОСОБА_4 було відомо.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 підтримала вимоги зустрічного позову та просила задовольнити в повному обсязі. Вважає, що вимоги первісного позову не доведені належними доказами та не ґрунтуються на законі. Зазначила, що її довіритель визнає вимоги первісного позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по листопад 2010 року. Зазначила, що під час спільного проживання сторони працювали та отримували дохід, проте ОСОБА_3 частину спільних коштів витрачала не на потреби сім`ї, а для погашення власного кредитного зобов`язання, без відома ОСОБА_4 .

Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» пояснив суду, що між ОСОБА_3 та банком триває судовий спір, оскільки ОСОБА_3 не сплачує кредит.

Третя особа ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. У матеріалах справи міститься заява банку, в якій зазначено про необхідність відмови в задоволенні первісного позову (т. 1, а.с. 169-171).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 7, 8).

06 лютого 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з одного боку, та ОСОБА_4 , з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на укладання якого ОСОБА_3 , яка проживала разом з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, дала згоду (т. 1, а.с. 139-140).

Факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по листопад 2010 року визнаний учасниками судового розгляду. У судовому засіданні 23 січня 2020 року представник ОСОБА_4 подала заяву про визнання такого факту спільного проживання в цей період.

У ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. (ч. 1 ст. 82 ЦПК)

Відповідно до частин 1, 2 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана 06 лютого 2008 року на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу (т. 1, а.с. 139-140).

ОСОБА_3 надала свою згоду на придбання зазначеної квартири.

Вартість квартири складала 660000 гривень, з яких 114000 гривень було сплачено продавцям готівкою під час укладання договору, а 492000 гривень було сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_4 на підставі кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року, укладеного з ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (т. 1, а.с. 141-143).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає сторін у справі. ОСОБА_3 його сестра, а ОСОБА_4 її колишній чоловік. У оспорюваний період вони проживали спільно та разом придбали квартиру на АДРЕСА_2 . Обставини придбання квартири йому точно не відомі, але він знає вона купувалась частково за спільні кошти сторін та частково за кошти взяті в кредит.

З наведеного вбачається, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута за рахунок спільних коштів у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 просить відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 - на 1/3.

З урахуванням уточнень у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 просить визнати за ним право приватної власності на 70/100 частини спірної квартири АДРЕСА_1 та визнати та визнати право власності на 15/100 частини спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна сторін.

Суд вважає, що не ґрунтується на законі посилання ОСОБА_4 , що спільною сумісною власність сторін є лише 30/100 частин квартири, а інші 70/100 є його особистою власністю, оскільки лише він сплачував кошти на погашення кредиту після листопада 2010 року.

Вбачається, що квартири АДРЕСА_1 бала придбана в період спільного проживання сторін однією сім`єю. У це же період у сторін виникло й спільне боргове зобов`язання за кредитним договором № 6099494 від 06 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (т. 1, а.с. 141-143).

Набута у власність квартира та зобов`язання по виплаті кредиту є окремими предметами правового регулювання.

Так, виконання правочину з придбання спірної квартири припинене належним виконанням, а саме: майно передане покупцю, який оплатив за нього продавцям 606000 гривень. Боргове зобов`язання сторін за кредитним договором передбачає виплату відповідної суми коштів сторонами по справі на користь фінансово-кредитної установи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що після листопада 2010 року вона виплат на погашення кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року не здійснювала. Виплати за спільним кредитним зобов`язанням здійснював лише ОСОБА_4 , що не оспорювалось представником ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» (т. 1 а.с. 169-171).

Сплачені ОСОБА_4 за кредитним договором (як спільним зобов`язанням сторін у справі) кошти не підлягають зарахуванню під час поділу спірної квартири при визначення часток сторін, оскільки закон визначає порядок їх стягнення з іншого учасника зобов`язання в порядку регресу.

При визначенні розміру часток, які належать сторонам при поділі майна, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_3 про відступ від рівності часток.

Стороною позивача не надано доказів, що розмір аліментів, які отримують діти сторін, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування, як те передбачено ч. 3 ст. 70 СК України.

Сімейний кодекс України (ст. 172) передбачає можливість звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, проте таким правом ОСОБА_3 не користувалась. Посилання на недостатній розмір аліментів фактично ґрунтуються лише на поясненнях, оскільки надані чеки, квитки та консультативні висновки лікарів не свідчать про недостатній рівень для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей (т. 2, а.с. 17-29).

Обов`язок доказування в такому випадку законом покладений саме на позивача.

На спростування таких доводів відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 надав суду письмові докази.

За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання їх дітей у розміроі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 серпня 2013 року. Також було вирішено при стягненні аліментів врахувати сплачену ОСОБА_4 суму за період серпень-грудень 2013 року включно в розмірі 6000 гривень.

Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів (виконавчий лист № 759/12206/13) станом на березень 2018 року існує переплата по аліментах в розмірі 51372 гривні 17 копійок (т. 2, а.с. 201).

З наданої медичної документації вбачається, що ОСОБА_4 разом з дітьми відвідує приватну медичну установу ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка», де діти отримують відповідні медичні послуги, які оплачує відповідач ОСОБА_4 . Також він оплачує придбання іграшок, речей, з грудня 2016 по грудень 2017 року оплачував відвідування дітьми басейну (т. 2, а.с. 202-254).

За таких обставин у порядку поділу майна за кожною із сторін підлягає визнанню право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,00 кв. метрів, житловою площею 33,30 кв. метрів.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 також просить здійснити поділ між сторонами двох ліжок моделі «Каріна» темно-коричневого кольору.

Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності такого спірного майна на час розгляду справи надано не було, тому ця вимога задоволенню не підлягає.

ОСОБА_4 подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_3 про поділ квартири, проте така заява задоволенню не підлягає, оскільки заявником не доведено належними та допустимими доказами, що протягом листопада 2010 року (закінчення періоду спільного проживання) до вересня 2015 року (звернення до суду з позовом) ОСОБА_3 знала або повинна була знати про її порушене в цій частині право.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 також просить:

-визнати спільною сумісною власністю сторін грошові кошти, внесені від імені ОСОБА_3 протягом листопада 2007 року-липня 2010 року в порядку погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року, оформленого на ОСОБА_3 ;

-визнати за кожним з них право власності 1/2 частину цих грошових коштів;

-стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1/2 частину грошових коштів, внесених від імені ОСОБА_3 протягом періоду спільного проживання сторін на погашення споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року.

Посилається на те, що під час їх спільного проживання ОСОБА_3 приховала від нього існування у неї свого особистого кредитного зобов`язання перед ПАТ «УкрСиббанк» від 15 лютого 2007 року. Без його відома та згоди ОСОБА_3 використовувала їх спільні кошти на погашення вказаного кредиту, тобто використовувала їх кошти не в спільних інтересах сторін по справі та їх дітей. З листопада 2007 року по листопад 2010 року ОСОБА_3 було сплачено 14950,19 швейцарських франків, з яких половину він просить стягнути на його користь у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення судом.

Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого позивач ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 44000 швейцарських франків (т. 2, а.с. 129-136).

У період спільного проживання сторін однією сім`єю (з листопада 2007 по листопад 2010 року) на погашення тіла та процентів по кредиту ОСОБА_3 сплатила 14950,19 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 23 січня 2020 року (25,0887 гривень за 1 швейцарський франк) становить 375081 гривню 08 копійок. Зазначені кошти є спільною сумісною власністю сторін у справі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що про сплату її особистого кредиту за рахунок спільних коштів ОСОБА_4 було відомо, що підтверджується анкетою-заявою на отримання кредиту на придбання нерухомості (т. 2, а.с. 93-95), де вказано про обізнаність ОСОБА_4 про наявність ОСОБА_3 боргових зобов`язань на суму 729 гривень 81 копійки.

Разом з тим, у договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 15 лютого 2007 року заборгованість повинна була погашатися рівними частинами по 366,67 швейцарських франків, що за курсом НБУ на 06 лютого 2008 року (04,5852 гривні за один швейцарський франк) становило 1681 гривню 25 копійок на місяць. Сума щомісячного платежу та валюта боргового зобов`язання, вказані в заяві-анкеті, не відповідають кредитному договору № 0 від 15 лютого 2007 року.

Суд вважає, що не доведено належними та допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_4 про наявність у ОСОБА_3 боргових зобов`язань саме за кредитним договором № 0 від 15 лютого 2007 року.

У такому випадку, виплачені з листопада 2007 по листопада 2010 року на погашення тіла та процентів по особистому кредиту ОСОБА_3 в розмірі 375081 гривні 08 копійок є спільною сумісною власністю сторін у справі. Зазначені кошти були витрачені ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї, 1/2 частина цих коштів належить ОСОБА_4 , тому з ОСОБА_3 на його користь підлягає стягненню 187540 гривень 54 копійки.

ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності до цих вимог ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 3-4) в зв`язку з підписанням ним анкети-заяви на отримання кредиту (т. 2, а.с. 93-95), проте така заява не підлягає задоволенню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суми вказані в заві-анкеті не відповідають розміру боргових зобов`язань за кредитним договором № 0 від 15 лютого 2007 року.

З огляду на наведене, первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає 3897 гривень 60 копійок судового збору, а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 - 4685 гривень 20 копійок судового збору.

Керуючись статтями 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74, , статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про встановлення факту та поділ майна та зустрічний позов ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) треті особи: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (м. Київ, вул. Андріївська, 4, ), Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, 4, ) про встановлення факту, визнання права власності, поділ майна, стягнення коштів задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) проживали однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з 01 листопада 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,00 кв. метрів, житловою площею 33,30 кв. метрів;

-грошові кошти в сумі 375081 гривні 08 копійок.

У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

-1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,00 кв. метрів, житловою площею 33,30 кв. метрів;

-грошові кошти в сумі 185540 гривень 54 копійки.

У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на:

-1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,00 кв. метрів, житловою площею 33,30 кв. метрів;

-грошові кошти в сумі 185540 гривень 54 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 185540 гривень 54 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3897 гривень 60 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 4685 гривень 20 копійок судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та зустрічного позову ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: