Справа № 450/2410/18 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/854/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

при секретарі Івановій О.О.

з участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, визнання недійсними Державного акту на право приватної власності на землю,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» звернулося до суду із позовом до відповідачів, який уточнив 07 грудня 2018 року, мотивує тим, що на замовлення Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (надалі - ДТГО «Львівська залізниця»), правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», з метою оформлення правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками, у 2015 році була розроблена Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 22,3411 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне» (ділянка 1 від 1462 км +391 м до 1464 км + 227м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

В результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на даній ділянці становить 74,2783 га. проте, в результаті польового обстеження та при аналізі інформації з електронної бази Державного земельного кадастру встановлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться у приватній власності громадян.

Так, згідно Зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці « Львів-Красне» (ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001 ( зі змінами від 15.08.2005р. №499), передано у власність земельну ділянку в межах АДРЕСА_1 , частина якої площею 0,0436 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення залізниці.

Оскільки оспорюваний Державний акт на право власності на землю серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001р.( зі змінами від 15.08.2005р. №499) ОСОБА_1 на підставі рішення № 68 виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району від 30.08.2000 року, вимоги про скасування цього акту є похідними й залежать від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він виданий.

Згадане вище рішення Лисиничівської сільської ради та виданий на його підставі державний акт вважає незаконним та таким, що порушують право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, а відтак такими, що підлягають скасуванню.

Вказує, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Стверджує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СРСР 15.12.1928 року).

В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі на наявні у користуванні землі.

Зазначає, що в межах Лисиничівської сільської ради ширина смуги відведення визначена «Інвентаризацією земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Львів км 1431/3-1469/4», яка погоджена з старшим землевпорядником Пустомитівського району та встановлена ширина смуги відведення у місці перетину земельних ділянок 80 м від осі колії .

Також така визначена Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 74,2783 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне»( ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району та відносяться до земель транспорту, тому їх передача у приватну власність здійснена з порушенням встановленого ЗК України порядку.

Вважає, що відповідач Лисиничівська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення порушила також норми п. б ч. 4 ст. 84 ЗК України, згідно якого до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання, а отже вважає, що Лисиничівська сільська рада не мала правових підстав приймати оспорюване рішення, порушуючи право землекористування залізниці.

Зазначає, що залізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №68 від 30.08.2000 року в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення підсобного господарства в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області та визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.03.2001р. за №1303( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), виданого ОСОБА_1 на дану земельну ділянку, а також стягнути на його користь судові витрати.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ «Українська залізниця» про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 30.08.2000 року №68 в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, ведення підсобного господарства в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області; визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 23.03.2001р. за №1303( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), виданого ОСОБА_1 на земельну ділянку в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області, відмовлено.

У позовних вимогах Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ «Українська залізниця" про стягнення з ОСОБА_1 , Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області судового збору в розмірі 3 524,00 грн. - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Вважає рішення суду незаконним, необгунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу, що у результаті прийняття Лисиничівською селищною радою рішення від 30.08.2000 року №68 порушено право залізниці на землекористування земельною ділянкою смуги відведення за напрямком «Львів-Красне» від 1464 км+227м до 1466км+535м в адміністративних межах с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, у межах, визначених Планом смуги відведення розробленим проектною організацією Допроект Південно-Західної залізниці у 1965 року, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку. Зазначає, що спірна земельна ділянка не вилучалася в порядку, передбаченому законодавством з метою її передачі у власність ОСОБА_1 , в зв`язку з чим були відсутні підстави для видачі рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 30.08.2000 №68, а внаслідок цього незаконним і таким, що підлягає скасуванню є Державний акт серії ІІІ-ЛВ №088282 від 25.03.2001 на право власності на земельну ділянку площею 0,0844 га в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області, виданого ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов АТ «Укрзалізниця» повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено порушення прав з сторони відповідача. Також суд прийшов до висновку про неможливість застосування до даного спору заявленого ОСОБА_1 строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 30.08.2000 №68 та Додатку №1 до даного рішення, ОСОБА_1 передано у приватну власність для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку площею 0,04 га, в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1303, виданого 23.03.2001р. ( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,0844 га , розташованої у с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з яких: для будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд 0,0267 га; для ведення особистого підсобного господарства -0,0577 га( а.с.10,195).

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог, позивач покликається, зокрема на:

- План смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км+ 874 м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1965 році ( а.с.148-153);

- Витяг з Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 14,0050 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне» від 1464 км+227 м до 1466 км+535 м для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах с.ПідбірціЛисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, розробленого КТ НВФ «Нові технології» у 2015 році ( а.с.4);

- Витяг з «Інвентаризації земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Підзамче, км1431/3-1469/4» за 1995 рік ( а.с.5-9);

- податкову декларацію за 2018 р. з плати за земельну ділянку загальною площею 85,5 га ( а.с.83-87).

За таких обставин слід зробити висновок, що спірна земельна ділянка належить до земель транспорту, а отже право позивача на думку колегії суддів є порушеним.

Під час справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР), (стаття 257 ЦК України)

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК УРСР).

Позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги (стаття 83 ЦК УРСР).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 3-216гс14 вказано, що: «предметом спору є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним зазначеного рішення загальних зборів учасників господарського товариства. Оспорюване рішення загальних зборів учасників ТОВ «Меркурій», оформлене протоколом № 1, було прийнято 01 травня 1997 року, тобто до 01 січня 2004 року дня набрання чинності ЦК України. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК УРСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред`явлення позовних вимог. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), що діяв до 01 січня 2004 року, позовна давність це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Аналіз позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 30.08.2000 №68 в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, свідчить, що ця вимога не є такою на яку не поширюється позовна давність згідно статті 83 ЦК УРСР. Тому до цієї позовної вимоги підлягають застосуванню вимоги про позовну давність, передбачені ЦК УРСР.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

У справі, що переглядається, ПАТ «Українська залізниця» просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 30.08.2000 №68 в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001 (зі змінами від 15.08.2005 №499). Із позовом ПАТ «Українська залізниця» звернулося в 2018 року, тобто, майже через 18 років з моменту ухвалення рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 30.08.2000 №68 в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, та 17 років з моменту видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282, №1303 виданого 23.03.2001.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі та про державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001 (зі змінами від 15.08.2005 №499).

За таких обставин позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, та як наслідок є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, визнання недійсними Державного акту на право приватної власності на землю відмовити в зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета