Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 607/1516/18

провадження № 61-45028св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року у складі судді Позняка В. М. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 16 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Костіва О. З., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк», банк) про визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. 11 липня 2014 року між ним та ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір № Р.20.907.76998. Окремі пункти кредитного договору порушують його права як споживача й суперечать вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки йому не було надано достовірну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. У договорі відсутня істотна умова - реальна ціна договору. За наявності суми кредиту у 52 721 грн, згідно з графіком щомісячних внесків поверненню підлягає сума у 131 998,20 грн, в той час як перед укладенням кредитного договору банк повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту у розмірі 79 290,51 грн, з урахуванням усіх послуг та фінансових зобов`язань споживача, без прихованих комісій та плати за обслуговування кредиту, про що вказано у виданій банком довідці-повідомленні від 11 липня 2014 року. Позивач вважав, що має місце обман споживача щодо розміру щомісячного платежу, відсоткової ставки, пені та щодо сукупної вартості кредиту. Крім того, несправедливою є умова кредитного договору (пункт 3.3.1) щодо сплати пені, оскільки передбачає непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання позичальником умов договору. На підставі цього пункту банком при розмірі кредитних коштів 52 721 грн нараховано 270 332,42 грн пені, що складає 534 %. В той же час, у договорі відсутня аналогічна умова щодо відповідальності банку. Також зазначав, що встановивши в кредитному договорі умову щодо щомісячної сплати комісії за обслуговування кредиту, банк не вказав, які саме послуги надаються за цю комісію.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд: визнати недійсними пункти 1.1 в частині речення: «...та платою за обслуговування кредитної заборгованості і комісіями згідно з умовами цього договору»; пункт 2.1 в частині: «...та платою за обслуговування кредитної заборгованості», пункт 2.5 в частині: «...і плати за обслуговування кредитної заборгованості припиняється із дати розірвання Договору», пункт 3.1.3 в частині: «...плату за обслуговування кредитної заборгованості і комісії достроково на вимогу банку», пункт 3.3.1 та пункт 6.1 в частині «комісія».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 16 серпня 2018 року, позов задоволено частково. Визнано недійсними умови кредитного договору від 11 липня 2014 року № Р20.907.76998, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , а саме пункт 3.3.1 в частині речення «в період прострочення оплати від 01 до 60 днів та 0,65 % - в період прострочення сплати з 61 дня до дня повного погашення боргу за цим Договором». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що пунктом 3.3.1 встановлено непропорційно великий розмір пені (понад 50 % від суми кредиту, відсотків, плати за обслуговування кредиту), тому дійшов до переконання про несправедливість умов пункту 3.3.1 кредитного договору в частині речення «в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65 % - в період прострочення сплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим Договором».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У вересні 2018 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просило скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 16 серпня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк у повному обсязі провів з позичальником переддоговірну роботу, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач ознайомився з умовами кредитного договору та погодився з ними.

У грудні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у вересні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 11 липня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Р20.907.76998, за умовами якого банк надав позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 52 721 грн з обов`язком позичальника повернути кредит разом з відсотками та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 11 дня/числа кожного місяця згідно з графіком щомісячних внесків за кредитним договором.

Відповідно до пункту 3.3.1 кредитного договору позичальник сплачує штрафні санкції, що нараховуються за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, відсотків, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15 % - в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65 % - в період прострочення оплати з 61 дня та по день повного погашення боргу за цим договором.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (у відсотковому значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні вимоги були викладені у пункті 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року та діяли до 10 червня 2017 року).

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (пункти 1.1., 1.2.), розміру відсоткової ставки (пункт 1.3), порядку її нарахування (пункт 2.3), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (пункт 3.3.1); періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Згідно з довідкою-повідомленням, підписаною позивачем, ОСОБА_1 підтверджено, що відповідач 11 липня 2014 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. (а. с. 70)

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив їй у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація їй відома та зрозуміла.

Таким чином, позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати відсотків та інших платежів, у зв`язку з чим суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсними окремих положень кредитного договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)».

Встановивши, що пункт 3.3.1 кредитного договору в частині речення «в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65 % - в період прострочення сплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим Договором» є несправедливим, оскільки цим пунктом встановлено непропорційно великий розмір пені (пеня може бути обрахована до 207,20 відсотків річних), суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про задоволення позову в цій частині.

Участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

З урахуванням вищевикладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним пункту 3.3.1 кредитного договору в частині речення «в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65 % - в період прострочення сплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим Договором» як такого, що призводить до істотного дисбалансу між договірними правами та обов`язками сторін та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження із встановленими обставинами справи та переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко