Справа № 142/807/19
Провадження № 22-ц/801/1670/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 рокуСправа № 142/807/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Близнюком Віктором Васильовичем, на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 липня 2020 року в смт. Крижопіль суддею цього суду Зарічанським В. Г., зі складанням його повного тексту 15 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, мотивуючи його тим, що 08 лютого 2018 року біля 09 год. 00 хв. на автодорозі Т 02-33 «Вапнярка Крижопіль ПП «Загнітків» відповідач, керуючи автомобілем марки «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, на слизькій ділянці дороги не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «NISSAN», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача, чим порушив п. 11.3 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Піщанського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року (справа № 142/153/18) ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки 08 лютого 2018 року на автодорозі Т 02-33 «Вапнярка Крижопіль ПП «Загнітків» він керував автомобілем марки «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , без права керування цим транспортним засобом.

У висновку автоварознавчого дослідження № 8/Д/19 від 16 травня 2019 року експертом встановлено, що матеріальний збиток, завданий власнику легкового автомобіля «NISSAN», державний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження при ДТП, згідно розрахунків складає 60408,14 грн.

Пославшись на викладене та на те, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував матеріальні збитки, завдані внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 спричинену йому шкоду в розмірі 60408,14 грн.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 липня 2020 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60408,14 грн за заподіяну шкоду.

Не погодившись із ухваленим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Піщанського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року (справа № 142/153/18) ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 9-11).

У цій постанови судом встановлено, що 08 лютого 2018 року біля 09 год. 00 хв. на автодорозі Т 02-33 «Вапнярка Крижопіль ПП «Загнітків» ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, на слизькій ділянці дороги не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «NISSAN», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , чим порушив п. 11.3 Правил дорожнього руху.

Відповідно до постанови про адміністративне правопорушення серії БР № 916673 від 08 лютого 2018 року ОСОБА_2 , 08 лютого 2018 року на автодорозі Т 02-33 «Вапнярка Крижопіль ПП «Загнітків» керував автомобілем марки «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , без права керування цим транспортним засобом, чим порушив п.п. 2.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП (а. с. 12).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 право власності на автомобіль «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 22 січня 2019 року (а. с. 129).

У висновку експертного дослідження за результатами визначення матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, № 8/Д/19 від 16 травня 2019 року (а. с. 14-23) експертом встановлено, що матеріальний збиток, завданий власнику легкового автомобіля «NISSAN», державний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження при ДТП, згідно розрахунків складає 60408,14 грн.

23 липня 2019 року Територіальним сервісним центром 0544 Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України надано інформацію за № 31/2/0544-Л5 про те, що ОСОБА_2 посвідчення водія НОМЕР_5 категорії «В» отримав 23 березня 2018 року (а. с. 130).

12 травня 2020 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі ПрАТ «СК «ВУСО») подано до суду першої інстанції пояснення (а. с. 121-122), у яких зазначено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АМ № 2231854, проте цього полісу до пояснень не додано. Крім того вказано, що будь-яких письмових повідомлень та звернень щодо ДТП, яка відбулася 08 лютого 2018 року до ПрАТ «СК «ВУСО» не надходило.

За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року в справі № 908/1108/17 вказано, що «при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди».

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частиною 1 ст. 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Пунктом 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» - право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

За приписами Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у редакції чинній на час вчинення ДТП, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 п. 2 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1194 ЦК України, якими врегульовано питання відшкодування шкоди водієм, який застрахував свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати, оскільки на момент вчинення ДТП відповідач не мав посвідчення водія, тобто не мав законних підстав для керування автомобілем марки «DAEWOO MATIZ», державний номер НОМЕР_1 , зокрема і не відносився до осіб, цивільно-правова відповідальність яких може настати за договором страхування.

За таких обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оскільки факт завдання шкоди позивачу не є страховим випадком, суб`єктом відповідальності за завдану шкоду є відповідач, а розмір завданої шкоди підтверджується висновком автотоварознавчого дослідження, отже позовні вимоги підлягають задоволенню зі стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі положень ст. 1187 ЦК України шкоди, завданої йому внаслідок ДТП, в розмірі 60408,14 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має відшкодувати лише різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, оскільки його цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», апеляційний суд відхиляє у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів того, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АМ № 2231854, зокрема відсутністю в матеріалах справи цього полісу.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач звертався до ПрАТ «СК «ВУСО» з повідомленням про страховий випадок, оскільки з пояснень страхової компанії встановлено, що жодних письмових повідомлень та звернень щодо ДТП, яка відбулася 08 лютого 2018 року, до ПрАТ «СК «ВУСО» не надходило.

За таких обставин, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем у цій справі має бути ПрАТ «СК «ВУСО», а не ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах відсутні належні докази того, що цивільна правова відповідальність відповідача на момент вчинення ним ДТП була застрахована у цій страховій компанії. Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач сам зазначає про відсутність в матеріалах справи страхового договору, на який він посилається у цій скарзі як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Близнюком Віктором Васильовичем, залишити без задоволення, а рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета