ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1411/19Головуючий у 1-й інстанції БІлосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/664/20 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 304020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Семененко Л.М., представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Трачука І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/1411/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Семененко Людмили Михайлівни на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складений 04 травня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, який був змінений під час розгляду справи, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладено між ним та ОСОБА_1 16 травня 2018 року; скасування державної реєстрації права власності записаного за №26163195 за ОСОБА_1 із підстав визначених у ст.203 ЦК України та вирішення питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 16 травня 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір дарування, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., згідно якого він подарував, а відповідачка набула у свою власність квартиру АДРЕСА_1 . Під час розгляду справи, йому стало відомо, що його дружина ОСОБА_3 склала заповіт, за яким усе належне їй майно заповіла своїй дочці - відповідачці по справі. 17 березня 2009 року ОСОБА_1 подала до Кременецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за вище вказаним заповітом і цього ж числа державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу. Отже, ОСОБА_1 подавши у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини є такою, що прийняла спадщину після смерті матері - ОСОБА_3 . Позивач вважає, що оскільки в заповіті, який склала його покійна дружина, не вказується на яке конкретно майно він розповсюджується, то він не мав права підписувати договір дарування даної квартири до видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У зв`язку з цим вважає, що договір дарування від 16 травня 2018 року не відповідає вимогам частини 1 статті 203 ЦК України, тому, позивач просить його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на майно - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , реєстраційний номер №804.

Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 проведену на підставі спірного договору дарування.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок на користь - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); р/р: НОМЕР_1 ; код 22030106.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Семененко Людмила Михайлівна просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року та постановити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 - відмовити, посилаючись на те, що воно є незаконним і підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Семененко Л.М. зазначила, що судом порушено норми процесуального права, оскільки ні відповідача, ні її адвоката Семененко Л.М. належним чином не було повідомлено про день, час та місце слухання справи. Також вказує, що заяв від 24 лютого 2020 року та від 11 березня 2020 року про зміну позовних вимог поданих представником позивача, про які суд вказує в оскаржуваному рішенні, вона не отримувала, чим порушили права відповідачки по справі. Суд в своєму рішенні послався на докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні. Позивачем не зазначено і судом не встановлено в чому полягає порушення його прав і яким нормам Цивільного Кодексу суперечить договір дарування.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги вважає надуманими, безпідставними та такими, що не базуються на нормах матеріального і процесуального права. Вказує, що під проведення підготовчого судового засідання сторона відповідача надала йому та суду копії документів, серед яких є заповіт його покійної дружини ОСОБА_3 , згідно якого, остання заповіла все належне їй майно, де б воно не перебувало і з чого б воно не складалося, а також те, що на день її смерті належало їй - ОСОБА_1 . В силу тих обставин, що в заповіті, який склала його покійна дружина не вказується на яке конкретне майно він розповсюджується, то він вважає, що не мав права підписувати договір дарування даної квартири, а нотаріус його посвідчувати, до видачі відповідачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В матеріалах справи не містяться заяв представника відповідача про повідомлення про причини його неявки в судове засідання, тому, судом першої інстанції не порушено норм процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Семененко Л.М. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Трачук І.В. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору дарування 16 травня 2018 року не було враховано тих обставин, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 , покійної дружини позивача, та на час укладення договору їй не було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 , в тому числі і на частку в спірній квартирі.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що з 01 жовтня 2003 року власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_2 , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 червня 2019 року №170360154 (а.с. 8).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності, що дана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності в розмірі 1/1 частки (а.с. 66).

ОСОБА_3 , дружина позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №63 (а.с. 77).

16 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 (дарувальник) передає у власність ОСОБА_1 (обдарованій) безоплатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за №804 (а.с. 65).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 червня 2019 року №170361513, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 з 16 травня 2018 року. Підставою виникнення права власності є договір дарування від 16 травня 2018 року (а.с. 6-7).

Під час судового розгляду позивач змінив підставу позову, яку суд прийняв, посилаючись на те, що при укладені договору дарування були порушені вимоги статті 203 ЦПК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, зіславшись на те, що його дружина, яка померла в 2009 році склала заповіт в користь відповідача на все належне їй майно, проте відповідач прийняла спадщину, звернувшись у нотаріальну контору з заявою, однак не отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач вважає, що він не мав права підписувати договір дарування до видачі свідоцтва про право на спадщину.

Проте ні позивачем, ні його представником адвокатом Трачуком І.В. не наведено суду норми Цивільного Кодексу, іншого акту цивільного законодавства, яким суперечить договору дарування від 16 травня 2018 року.

Посилання позивача на те, що він не мав права підписувати договір дарування до видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину також не заслуговують на увагу, оскільки його дружина ОСОБА_3 під час життя не оспорювала право власності на спірну квартиру, в зв`язку з чим єдиними власником даного житла був позивач, який вправі розпоряджатися належним йому майном.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив, яких вимог, встановлених частинами першою - третьою статті 203 ЦК України, не дотрималися сторони при укладенні оспорюваного договору, які ж права (інтереси) позивача порушені, тому за обставин цієї справи немає підстав для визнання недійсним спірного договору.

Крім цього, в матеріалах справи відсутнє належне повідомлення відповідача та її представника про день, час та місце слухання справи, що є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семененко Людмили Михайлівни слід задовольнити, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на майно - відмовити.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семененко Людмили Михайлівни - задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 квітня 2020 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на майно - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення і може бути продовжений на строк дії карантину.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 липня 2020 року.

Головуючий

Судді