Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 463/5520/16-ц

провадження № 61-13015св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

треті особи: Львівське комунальне підприємство «За замком», Львівська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2018 року у складі судді Леньо С. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на житло, зобов`язання до вчинення дій; зустрічним позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «За замком», Львівська міська рада, про виселення.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив зобов`язати відповідача укласти з ним договір найму квартири АДРЕСА_1 , як з членом сім`ї померлого квартиронаймача.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що протягом тривалого часу проживає у зазначеній квартирі, як член сім`ї квартиронаймача - його баби ОСОБА_2 , яка 16 березня 1973 року отримала ордер НОМЕР_1, виданий на неї та її двох синів - ОСОБА_3 , який є батьком позивача та ОСОБА_4 , який є його дядьком. Вселившись у дану квартиру вони разом вели спільне господарство, купували продукти харчування, сплачували за надані комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт. Основний квартиронаймач даного помешкання померла у 2002 році, його батько - у 2015 році, а дядько у 2016 році. Всі вони погоджувались на проживання позивача у даній квартирі та бажали здійснити відповідну реєстрацію місця проживання, проте таких дій не вчинили. Відповідно до вимог чинного законодавства він, як онук, син і племінник наймачів вважається їхнім членом сім`ї та набув право користування такою квартирою. Звернувшись до відповідача з письмовою заявою щодо переукладення з ним, як членом сім`ї померлого квартиронаймача договору найму, він отримав відмову, оскільки за такою адресою він не зареєстрований. Вважаючи таку відмову неправомірною та збільшивши розмір позовних вимог просив визнати за ним право на житло у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача укласти з ним договір найму квартири АДРЕСА_1 , як з членом сім`ї померлого квартиронаймача.

Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про виселення останнього із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що основний квартиронаймач та інші члени її сім`ї померли, тоді як ОСОБА_1 в такій квартирі не зареєстрований, а навпаки, зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 . В такому випадку, факт реєстрації за іншою адресою унеможливлює можливість набуття права користування спірним приміщенням і як наслідок, відповідач не може вважатись членом сім`ї основного квартиронаймача. Тому, спірне приміщення ним зайнято самовільно, у зв`язку з чим просить виселити останнього.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на житло у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 , як з членом сім`ї померлого квартиронаймача. В зустрічному позові Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «За замком», Львівська міська рада, про виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Стягнуто з Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 1 191,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 фактично не проживав за адресою своєї реєстрації, а оскільки в спірній квартирі був зареєстрований його батько - саме таке приміщення було постійним місцем його проживання з 1994 року, і відповідно, проживав він в такому приміщенні саме як член сім`ї наймача та у зв`язку з чим набув право користування житловим приміщенням.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2018 року в частині задоволення первісного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на житло у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язання Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради укласти договір найму як з членом сім`ї померлого квартиронаймача задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_2 . В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Скасовуючи рішення в частині первісного позову та ухвалюючи нове рішення апеляційний суд виходив з того, що такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов`язання укласти договір, не передбачений статтею 16 ЦК України.

Застосовуючи при розгляді справи Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права апеляційний суд зробив висновок, що слід визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та постанову апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити, відмовити у позові ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

07 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2020 року зупинено дію постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15 січня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує, що апеляційний суд в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, оскільки ОСОБА_1 не визнаний членом сім`ї померлого наймача.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що позивач ОСОБА_1 на момент смерті основного наймача ОСОБА_2 - 04 жовтня 2002 року, її синів - ОСОБА_3 - 11 жовтня 2015 року та ОСОБА_4 - 07 червня 2016 року, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 29 березня 2002 року до 23 вересня 2016 року та не набув права на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Вказує, що за змістом статей 64, 65 ЖК УРСР особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї не набуває права користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної ради депутатів трудящих від 13 лютого 1973 року № 135 ОСОБА_2 видано ордер НОМЕР_1 від 16 березня 1973 року на вселення разом з членами сім`ї, а саме: синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 4).

Згідно копій свідоцтв про смерть ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5 - 7).

На звернення позивача Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради листом відмовила в укладенні з ним договору найму квартири АДРЕСА_1 з підстав, що ОСОБА_1 протягом 2002-2016 років був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 8).

Факт реєстрації позивача за цією адресою протягом 2002-2016 років також підтверджується даними його паспорта, копія якого долучена до матеріалів справи (а. с. 21 - 22).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 16 листопада 2017 року, в будинку АДРЕСА_2 , зареєстровано 12 осіб, які зареєструвались в ньому у період з 1968 року по 2011 рік (а. с. 64).

Позивач знявся з реєстрації за цією адресою у 2016 році.

Загальна площа будинку АДРЕСА_2 становить 58,80 кв. м.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2016 року 38/200 частин житлового будинку успадкувала ОСОБА_5 (сестра позивача) після смерті ОСОБА_6 (мати позивача) (а. с. 70).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (частина перша статті 63 ЖК УРСР).

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно частини першої статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Захищаючи своє конституційне право на житло позивач посилався на відповідні положення цивільного та житлового законодавства, обґрунтовував свій позов фактичним проживанням у квартирі та набуттям у зв`язку із цим відповідного майнового права. Вирішуючи вказаний спір суд апеляційної інстанції правильно застосував передбачений законом спосіб захисту порушених прав позивача, адже суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права. Зазначений підхід відповідає принципу jura novit curia(«суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Висновок про набуття позивачем права користування спірною квартирою зроблено судами на підставі встановлених за результатами дослідження та оцінки доказів у справі фактичних обставин, зокрема про те, що позивач фактично не проживав за адресою своєї реєстрації, у спірній квартирі був зареєстрований батько позивача і позивач проживав у ній як член сім''ї наймача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України дію оскаржуваної постанови апеляційного суду необхідно поновити.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської радизалишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. І. Грушицький В. В. Сердюк І. В. Литвиненко І. М. Фаловська