ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1653/20 Номер провадження 22-ц/814/2523/20Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Кальник А .М.

розглянув в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у системі «EasyCon» цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Антіховича Володимира Володимировича

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року у складі судді Даценко В. М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,

в с т а н о в и в:

В червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що він зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , співвласником якого була його мати - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, на момент її смерті за вищевказаною адресою з нею проживали він, ОСОБА_2 до вересня 2012 року, та його рідний брат ОСОБА_1 , який проживає у будинку і дотепер.

З 14.09.2012 по 28.02.2020 він відбував покарання за вироком суду у місцях позбавлення волі і після звільнення намагався вселитись у будинок, оскільки іншого житла не має, однак, його брат ОСОБА_1 чинить перешкоди у його вселенні та порушує його право на житло.

В досудовому порядку вирішити спір не має можливості, оскільки відповідач в добровільному порядку вселити позивача до спірного житла не бажає.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 липня 2020 року залучено до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні майном шляхом вселення ОСОБА_2 до 13/25 будинку за адресою: АДРЕСА_2 , які належали на праві власності ОСОБА_4 .

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач набув право користування житлом своєї матері , тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї власника спірної квартири, яка померла. З боку відповідача відбувається втручання в право позивача на житло, яке не відповідає критеріям: «згідно із законом», «легітимна мета», «необхідне у демократичному суспільстві».

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Антіхович В. В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи скарги ґрунтуються на тому, що підстави, з яких суд виходив задовольняючи позов, прямо суперечать як Закону, так і висновкам Верховного Суду щодо права членів сім`ї власника будинку користуватись житловим приміщенням, яке може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначає, що відповідач не чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, доказів даного факту позивачем не надано.

Вказує, що даний спір є спадковим і суд встановив факт прийняття спадщини позивачем, що має преюдиційне значення для подальшого вирішення спору про право.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла таких висновків.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України)

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03.07.1998 по теперішній час, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Лубенської міської ради про реєстрацію місця проживання особи № 14-18/533 від 05.03.2020 (а.с. 6).

Згідно листа КП «Лубенське МБТІ» Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської ОДА від 12.05.2020 № 199, станом на 29.12.2012 вказане нерухоме майно було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області 25 вересня 2020 року згідно актового запису № 887 від 22 грудня 2006 року.

З 14 вересня 2012 року по 28 лютого 2020 року позивач ОСОБА_2 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, звідки звільнений за відбуттям строку покарання згідно довідки про звільнення серії ПОЛ № 03158 (а.с. 7).

Після звільнення з місць позбавлення волі позивач не може вселитись у житлове приміщення за місцем своєї реєстрації у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 чинить йому перешкоди, не допускаючи у будинок, фактично позбавивши позивача права користування вказаним житлом, що стало причиною звернення останнього до правоохоронних органів (а.с. 40) та до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, встановивши, що померла ОСОБА_4 була власником лише 13/25 частин цього будинку, дійшов висновку про необхідність вселення позивача в цю частину приміщення. При цьому суд помилково мотивував свої висновки рішеннями ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду щодо втручання держави у право особи на мирне володіння майном у справах про виселення, які не є подібними спірним правовідносинам.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Право громадян на житло закріплено у статтях 47, 48 Конституції України та регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 ЖК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, подружжя, їх діти і батьки (частини перша, четверта статті 156 ЖК України).

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК України).

Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

Стаття 71 ЖК України містить випадки, коли за громадянами зберігається жиле приміщення у разі їх тимчасової відсутності.

Так, згідно пункту 7 частини третьої, четвертої статті 71 ЖК України у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі за тимчасово відсутніми громадянами зберігається жиле приміщення протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання та протягом шести місяців з дня закінчення цього строку, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 був членом сім`ї власника частини спірного житлового будинку - ОСОБА_4 та вселився у спірне жиле приміщення за згодою власника.

До обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою за постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2012 року та його засудження за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 січня 2013 року до 8 років позбавлення волі, права користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , де він зареєстрований з 03 липня 1998 року, позивач в установленому законом порядку не був позбавлений.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача, що зі смертю власника ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 втратив право на жиле приміщення не ґрунтуються на законі та є безпідставними, оскільки особу може бути позбавлено житла лише в судовому порядку. З таким позовом до суду ОСОБА_1 не звертався та відповідних обставин не доводив.

Натомість, відмова ОСОБА_1 впускати свого брата - ОСОБА_2 у квартиру та небажання, щоб позивач проживав з його сім`єю, що не заперечується стороною відповідача та підтверджується довідкою про результати розгляду за повідомленням ОСОБА_2 від 27.03.2020 ДОП СП Лубенського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області, є порушенням права позивача на житло, що підлягає судовому захисту у спосіб його вселення в жиле приміщення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, яким правильно вирішено справу та поновлено порушене права позивача, підлягає зміні в мотивувальній частині підстав задоволення позову ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Антіховича Володимира Володимировича задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року змінити в мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна