Постанова

Іменем України

23 липня 2020 року

м. Київ

справа № 607/14258/19-ц

провадження № 61-17251св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», державний реєстратор Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжак Василь Ярославович,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року в складі судді Грицака Р. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 серпня

2019 року в складі колегії суддів: Ходоровський М. В., Гірський Б. О., Бершадська Г. В., та касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року в складі судді Грицака Р. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 02 січня 2020 року в складі колегії суддів: Сташків Б. І., Хома М. В., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області

Шелюжак В. Я., третя особа - ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову вказувала на те, що 04 червня 2019 року, без попереднього повідомлення, до належної їй квартири АДРЕСА_1 прийшли невідомі особи, які представились представниками АТ «Укрсоцбанк» та повідомили позивача про те, що 12 червня 2018 року банк зареєстрував за собою право власності на належну їй квартиру в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на те, що реєстрація права власності на належну їй квартиру, яка була предметом іпотеки за договором від 24 червня 2008 року, укладеним між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», на забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 , була проведена з порушенням вимог спеціального закону, позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з позовною завою, позивач подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони АТ «Укрсоцбанк» до завершення розгляду справи відчужувати третім особам квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонити АТ «Укрсоцбанк» до завершення розгляду справи здійснювати будь-які дії пов`язані з виселенням та перешкоджанням у проживанні зареєстрованих в спірній квартир осіб, в тому числі і малолітньої дитини.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони АТ «Укрсоцбанк» до завершення розгляду справи по суті відчужувати третім особам квартиру

АДРЕСА_1 , а також заборони АТ «Укрсоцбанк» здійснювати будь-які дії пов`язані з виселенням та перешкоджанням у проживанні зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 осіб.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що існує очевидна небезпека, що спірне майно може бути відчужене відповідачем, що утруднить чи зробить неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 13 червня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчився, зокрема в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, переконався у відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, при цьому судом враховано співмірність позовних вимог заходу забезпечення позову.

У жовні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало до суду клопотання про застосування зустрічного забезпечення в справі, шляхом зобов`язання позивача ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області грошові кошти в сумі 1 333 411,00 грн.

В обґрунтування зазначеного клопотання про зустрічне забезпечення відповідач зазначає, що заборона вчиняти дії щодо реалізації квартири позбавляє

AT «Укрсоцбанк» можливості реалізовувати своє право власності, зокрема продати спірну квартиру або здати в оренду, що в розумінні пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є збитками пов`язаними з втратою доходу, який особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Також, звертав увагу на те, що 04 жовтня 2019 року між AT «Укрсоцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (далі - ТОВ «Дата Майнінг Груп») укладено договір оренди спірної квартири, а тому банку спричинюються збитки шляхом неотримання прибутку з оренди власної квартири. З огляду на оцінку квартири, відповідач вважав, що розмір збитків складає

1 333 411,00 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 рокув задоволенні клопотання АТ «Укрсоцбанк» про зустрічне забезпечення відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з укладеним 04 жовтня 2019 року між

AT «Укрсоцбанк» (орендодавець) та ТОВ «Дата Майнінг Груп» (орендар) договору оренди квартири АДРЕСА_1 , вказана квартира передається в оренду на термін до 01 жовтня 2020 року, орендна плата становить 5 000,00 грн на місяць, мета оренди: використання приміщення в господарській діяльності орендаря. Звертаючись із клопотанням про зустрічне забезпечення позову відповідач посилався на те, що заборона відчуження квартири може призвести до збитків товариства пов`язаними з втратою доходу від реалізації чи надання в оренду спірного житлового приміщення, однак не надав доказів, які б підтверджували, що застосований судом захід забезпечення може спричинити збитки в розмірі

1 333 411,00 грн, у випадку відмови у позові, оскільки сукупна вартість можливого доходу AT «Укрсоцбанк» від укладеного договору оренди становить 60 000,00 грн, а тому суд першої інстанції правильно вважав визначений заявником розмір зустрічного забезпечення неспівмірним з розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») залишено без задоволення, увалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не доведено, яким чином застосування судом заходів забезпечення позову, може завдати відповідачу реальних збитків. Не доведено також те, що майновий стан позивача може якимось чином ускладнити або зробити неможливим відшкодування можливих збитків відповідачеві, внаслідок забезпечення позову, у разі відмови в його задоволенні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг та позиція інших учасників справи

У вересні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза утруднення в майбутньому виконання можливого рішення суду про задоволення позову. На зазначені обставини суди попередній інстанцій уваги не звернули, не врахували, що банком не вчинялось жодних дій, які б свідчили про те, що є необхідність в забезпечення позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. У разі задоволення цього позову позивач не позбавлена права відновити запис про її право власності на спірну квартиру.

Звертає увагу на те, що накладаючи арешт на спірну квартиру суди попередніх інстанцій не врахували, що банк є власником цього майно і таке забезпечення позову порушує його право на мирне володіння та користування належним йому майном.

При цьому судами не враховано, що такий захід забезпечення позову не є співмірним з позовними вимогами позивача.

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу

АТ «Укрсоцбанк», в якому зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доказам, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчилися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Звертає увагу на те, що приймаючи 12 червня 2018 року рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, з використанням не передбаченого договором іпотеки від 24 червня 2008 року іпотечного застереження, за відсутності згоди органу опіки та піклування, наявності спору між сторонами щодо розміру кредитної заборгованості, державний реєстратор діяв протиправно та в непередбачений законом спосіб. Враховуючи недобросовісні дії відповідача, які стали підставою для звернення до суду з цим позовом, укладання банком договору оренди спірної квартири, існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, при цьому обраний позивачем захід забезпечення позову є співмірним з заявленими вимогами.

У лютому 2020 року АТ «Альфа-Банк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, в якій просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви відповідача про зустрічне забезпечення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Зазначає, що судами не враховано, що банк є власником спірної квартири, має право розпоряджатися на користуватися квартирою на власний розсуд, а отже має право її продати чи укласти договір оренди спірного житлового приміщення. Проте, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суди позбавили відповідача права розпоряджатися своїм майном. Враховуючи розмір заборгованості, існування якої не заперечувала позивач в позовній заяві, вартість квартири, проживання в спірній квартирі позивача та третьої особи, що може привезти до заниження вартості майна, суди безпідставно відмовили відповідачу в задоволенні заяви про зустрічне забезпечення.

На думку заявника, внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду, з урахуванням задоволення заяви позивача про забезпечення позову, на думку заявника, було б співмірним заходом зустрічного забезпечення та гарантією відшкодування відповідачу реальних збитків, яких він може зазнати.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрсоцбанк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Альфа-Банк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвально з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що згідно з договором іпотеки від 24 червня 2008 року ОСОБА_1 передала в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , на забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 основного зобов`язання за кредитним договором від 24 червня 2008 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 червня 2019 року державним реєстратором Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжак В.Я. проведено державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 24 червня 2008 року.

У червні 2019 року ОСОБА_1 , вважаючи реєстрацію за відповідачем права власності на спірну квартиру незаконною, звернулась до суду з зазначеним вище позовом. Також позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони АТ «Укрсоцбанк» до завершення розгляду справи по суті, відчужувати третім особам квартиру АДРЕСА_1 , а також заборони

АТ «Укрсоцбанк» здійснювати будь-які дії пов`язані з виселенням та перешкоджанням у проживанні зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 осіб.

Посилаючись на те, що застосування судом заходів забезпечення позову, може завдати відповідачу реальних збитків, банк подав клопотання про зустрічне забезпечення.

Нормативно-правове обґрунтування

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що зазначений спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про необхідність забезпечення позову.

Посилання АТ «Укрсоцбанк» в касаційній скарзі на те, що судами не враховано правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 19 червня

2019 року в справі № 201/12570/18-ц та від 03 липня 2019 року в справі

№ 127/220/19-ц, відповідно до яких обраний позивачем вид забезпечення позову - «накладення арешту на квартиру» неспівмірний із предметом позову «про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності», не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У справі, що переглядається, судами надано належну правову оцінку доказам позивача, на які вона посилається, як на підставу для забезпечення позову, враховано фактичні обставини справи та дії відповідача, у зв`язку із чим зроблено висновок про те, що вид забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 є співмірним її позовним вимогам.

У касаційній скарзі заявник не навів переконливих доводів на спростування висновків судів про співмірність вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Застосований судами вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки нерухоме майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Стосовно наведених у касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк» доводів щодо незастосування судом першої інстанцій інстанції зустрічного забезпечення, необхідно зазначити, що з огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків вжиттям заходів забезпечення позову, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги АТ «Альфа-Банк» про те, що визначивши суму реальних збитків, які можуть бути завдані банку вжитими судом заходами забезпечення позову в розмірі 60 000, грн, суди безпідставно відмовили в задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення в повному обсязі - не задовольнив його в межах зазначеної вище суми, оскільки суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. В інших випадках застосування зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду.

Встановивши, що позивачу на праві власності належить інше майно, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та

Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 серпня

2019 року, а також ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 02 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик