КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року місто Київ.

Справа № 369/3104/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9748/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 21 квітня 2020 року (у складі судді Пінкевич Н.С. повний текст судового рішення складено 30 квітня 2020 року )

в справі за позовом ОСОБА_2 до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2108 га в АДРЕСА_1 . Державний акт нею отриманий ще в 2008 році. За рішенням сільської ради від 24 грудня 2008 року ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площами 0,1184 га та 0,0350га в АДРЕСА_2 році відповідач отримав державний акт на земельну ділянку площею 0,1184га, а в 2015 році він звернувся до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту. При розгляді справи її було залучено у якості третьої особи і з того часу їй стало відомо про оскаржувані рішення ради і отриманий відповідачем державний акт. Вказала, що у порушення вимог чинного законодавства сільська рада передала у власність відповідачу земельну ділянку за відсутності до неї проїзду, не враховані містобудівні умови. На даний час при задоволенні позову та встановлення сервітуту її земельна ділянка буде поділена, чим обмежиться її право користування своєї власністю. Тому права позивача є порушеними і підлягають захисту в судовому порядку. У добровільному порядку відповідачі відновлювати її порушені права не бажають.

Просила суд визнати недійним рішення №106/3 від 24 грудня 2008 року Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд площею 0,1184 га в АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 ; визнати недійсним державний акт Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серія ЯЛ №387756 від 11 травня 2011 року, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1184га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 21 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 згідно поштової відмітки 02 червня 2020 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час прийняття рішення, щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд пл. 0.1184 га гр. ОСОБА_3 , Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської обл. не врахувала інтересів Позивача, оскільки для можливості користування земельною ділянкою Відповідачем -2 за її цільовим призначенням необхідно встановити сервітут через земельну ділянку ОСОБА_2 , що, в свою чергу, суттєво змінить можливість користування останньою з огляду на те, що вона буде розділена навпіл, встановленням такого сервітуту, що є обмеженням права Позивача в користуванні земельною ділянкою.

Крім того вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на порушення вимог ст. 198 ЗК України під час погодження проекту землеустрою, що відведений для земельної ділянки. Також посилається на правові висновки у подібних правовідносинах ВСУ в постанові №6-319цс15 від 01.07.2015 року

Не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що проїзд до земельної ділянки ОСОБА_3 існував, земельна ділянка ОСОБА_2 не межувала з земельною ділянкою ОСОБА_3 , адже дане твердження не підтверджено жодними доказами та матеріалами справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (т. 2, а.с.18-19).

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача доводи скарги підтримав .

Відповідач ОСОБА_3 та його представник доводи скарги заперечували.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також вимоги ст. 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2108га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:022:0052.

Відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1184га по АДРЕСА_3 , кадастровим номер :01:022:0104 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №387756 від 11 травня 2011 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зазначена земельна ділянка відведена у власність відповідачу ОСОБА_3 рішенням Хотівської сільської ради №106/6 від 24.12.2008 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства".

У 2016 року ОСОБА_3 звернувся в Києво-Святошинський районний суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту, в якому посилався на те, що до належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,1184га по АДРЕСА_3 , кадастровий №:01:022:0104 відсутній проїзд, у зв`язку з чим просив встановити постійний, безстроковий та безоплатний земельний сервітут на право проходу, проїзду на велосипеді і на транспортному засобі до належної йому земельної ділянки через земельні ділянки відповідачів.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 також посилалась на порушення її прав зверненням ОСОБА_3 до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту. Разом з тим, саме по собі звернення ОСОБА_3 в суд із позовом до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту не свідчить про порушення, невизнання або оспорювання прав та інтересів позивача, оскільки провадження у справі ще не закінчено. Крім того, відповідно до глави 32 Цивільного кодексу України сервітут є правом користування чужим майном, який встановлюється у випадках та в порядку, передбаченому законом, тому земельний сервітут не є порушенням прав чи інтересів власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Також судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку.

При розгляді даної справи судом було встановлено, що посилання позивачів на те, що при відведенні ОСОБА_3 земельної ділянки рішенням Хотівської сільської ради №106/3 від 24.12.2008 року до неї не був передбачений проїзд спростовується описом меж державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 від 11 травня 2011 року, відповідно до якого станом на день видачі державного акту земельна ділянка відповідача з трьох сторін межувала з землями загального користування Хотівської сільської ради (від А до Б; від Б до В; від Г до Д та від Е до Є).

У листі Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 29.02.2016 року №02-1-09/449 зазначається, що при відведенні ОСОБА_3 земельної ділянки для містобудівних потреб за відсутності до неї проїзду не враховано положення містобудівної документації та не виконано одне з основних призначень землеустрою. Однак цей лист Держсільгоспінспекції у Київській області судом оцінюється критично, оскільки в ньому зазначається про те, що висновки, викладені у листі, зроблені за результатами дослідження наданої адвокатом Пашковським Д.В. копії розробленого ДП "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , в той час як в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 не зміг пояснити суду копія якого саме проекту відведення земельної ділянки надавалася на дослідження Держсільгоспінспекції у Київській області та яким чином цей документ отримав адвокат Пашковський Д.В.

Так, відповідно до вимог ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі , цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при вирішенні питання про передачу майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Передбачено ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

Згідно кадастрового номеру :01:022:0104 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №387756 від 11 травня 2011 року ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1184га по АДРЕСА_3 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Однак позивач заперечує правомірність вцілому набуття відповідачем права власності на земельну ділянку через порушення містобудівних умов, інших вимог чинного законодавства. На підтвердження даних доводів надано районному суду висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою №8293/18-41 від 10 травня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щоданий висновок не можна брати до уваги, оскільки він зроблений на замовлення того ж представника ОСОБА_12 , яким надано копію проекту землеустрою відповідача на 28 арк., відсутня копія документів у поданому висновку, тому суд позбавлений можливості дослідити повноту та правильність поданих експерту документів, враховуючи, що при розгляді іншої справи представник не вказав де саме ним було отримано такий проект. При дослідженні експерт використав відомості з публічної кадастрової карти, але не вказав станом на яку саме дату.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до положень Земельного кодексу України, сільська рада діяла як суб`єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного законодавства. Тому ОСОБА_3 мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб`єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Суд встановив, що земельна ділянка відповідача на час її приватизації та прийняття рішення про передачу її у власність не межувала з земельною ділянкою позивача, а тому права позивача на час прийняття рішення селищною Радою в 2008 році, виділенням землі ОСОБА_3 не порушені.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи скаржника про те, що встановлення сервітуту, є обмеженням права Позивача в користуванні земельною ділянкою є необґрунтованими, адже звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту не свідчить про порушення, невизнання або оспорювання прав та інтересів позивача. Крім того, відповідно до глави 32 Цивільного кодексу України сервітут є правом користування чужим майном, який встановлюється у випадках та в порядку, передбаченому законом.

Суд вірно встановив, що на час відведення землі ОСОБА_3 з трьох сторін від землі, що йому виділялась, знаходились землі Хотівської сільської Ради, земельна ділянка позивача не межувала з землею, акт, щодо якої позивач просить визнати недійсним.

Та обставина, що після відведення землі ОСОБА_3 з 2008-2011року до 2015 року змінились прилеглі землевласники до земельної ділянки відповідача, та останній не має проїзду, та звертається з вимогами до суду про встановлення сервітуту для організації такого проїзду не доводить, що станом на 2008 рік, дата прийняття рішення про відведення землі, та 2011 рік дата видачі акту, - права позивача були порушені.

Посилання позивача щодо можливого встановлення сервітуту в судовому порядку, через зміну обставин після видачі державного акту, суд вірно не взяв до уваги, оскільки порушення прав позивача має відбутись саме на час прийняття оскаржуваного рішення сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність висновку суду про те, що на час прийняття рішення селищною Радою про передачу землі у власність ОСОБА_3 його земельна ділянка не межувала з земельною ділянкою позивача є безпідставні, оскільки відповідно до акту про право власності на землю ОСОБА_3 та кадастрового плану на а.с. 33 , земельна ділянка останнього межує з землею ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 ,. ОСОБА_15 , землями Хотівської с/ради та землями загального користування, відповідно відповідач не зобов`язаний був узгоджувати межі своєї земельної ділянки з позивачем у справі.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку, за їх безпідставністю та недоведеністю.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 21 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді