Справа № 342/376/18
Провадження № 22-ц/4808/235/20
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Городенківського районного суду, ухвалене суддею Ничик Г.І. 7 листопада 2019 року в м. Городенка, повний текст якого виготовлено 7 листопада 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 26.10.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом в заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак відповідач, яка зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати штрафи і комісії на умовах, передбачених цим договором, в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 526, 527, 530, 629,1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує.

Станом на 28.02.2018 року відповідач має заборгованість 46862,24 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 730,00 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 38963,01 грн., заборгованості за пенею та комісією 4461,50 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 2207,73 грн.

Враховуючи те, що в добровільному порядку відповідач заборгованість за договором не погашає, продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь вказану суму боргу та судові витрати.

Заочним рішенням Городенківського районного суду від 7 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 730,00 грн. заборгованості по тілу кредиту за Кредитним договором б/н від 26.10.2011 року та 1762,00 грн. судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, необґрунтованим та безпідставним в оскаржуваній частині.

На його думку, суд, не маючи обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, відмовив банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, та взяв до уваги практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Вважає, що суд, відмовляючи у частині вимог та підміняючи необхідність обґрунтування рішення відповідними доказами посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, не здійснив аналіз співвідношення обставин справ та правовідносин сторін по різних справах.

Так, у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Зазначає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах Банку не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Крім того згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17, саме по собі посилання на неознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, а відповідно ж до висновків Верховного Суду у постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18 твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг є нікчемними та безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при їх наданні.

Відмовляючи в стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти в банку на банківських депозитах та які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

З огляду на наведене просить скасувати заочне рішення Городенківського районного суду від 07.11.2019 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (пізніше - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 7).

На підтвердження позовних вимог банк надав також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та копію Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» Contract, яка підписана відповідачем 26.10.2011 року (а.с. 8-32).

Згідно з цією Довідкою розмір кредитної лінії встановлюється до 15000,00 грн., процентна ставка на залишок заборгованості - 1,7% у місяць. Також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів (а.с. 8).

До кредитного договору банк додав також Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 26.10.2011 року станом на 28.02.2018 року (а.с. 5-6).

Згідно з наданим розрахунком заборгованість відповідача станом на 28.02.2018 року становить 46862,24 грн., з яких: заборгованість за кредитом 730,00 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 38963,01 грн., нарахована комісія 4461,50 грн., заборгованість по судових штрафах 2707,73 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який долучений до матеріалів даної справи, не містить підпису відповідача, тому такі умови та правила не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.10.2011 року шляхом підписання Анкети-заяви. Відповідно, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів.

Однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ЗАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови таких договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також стягнути заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, яку обґрунтовував тим, що право вимоги в цій частині передбачене Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Довідкою про умови кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що в Довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» Contract, яка підписана відповідачем 26.10.2011 року, визначено процентну ставку на залишок заборгованості - 1,7% у місяць (20,4% річних), що свідчить про підставність вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом (а.с. 8-32).

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, починаючи з 01.09.2014 року банк почав застосовувати процентну ставку 34,8% річних, з 01.04.2015 року - 43,2% річних (а.с. 6).

Підвищення процентної ставки відбувалося відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про відкриття рахунку та приєднання до умов і правил надання банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг такі умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

В матеріалах справи відсутні і докази про те, що відповідач була повідомлена про зміну процентної ставки, давала на це згоду.

Таким чином з урахуванням процентної ставки у розмірі 20,4% річних (1,7% у місяць) з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 19042 грн. 73 коп.

В силу пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч. 1, 10 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 2035 грн. 19 коп.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Городенківського районного суду від 7 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та стягнення судових витрат скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 19042 (дев`ятнадцять тисяч сорок дві) грн. 73 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом за Кредитним договором №б/н від 26.10.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 2035 (дві тисячі тридцять п`ять) грн. 19 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 7 лютого 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук