КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №374/214/19 Головуючий у І інстанції - Козіна С.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/4829/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Суханова Є.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ександрівни на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи що він з ОСОБА_3 з 05 серпня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 31 жовтня 2018 року.

В період шлюбу сторони придбали нерухоме майно, а саме: легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, середня ринкова вартість - 109 808 грн.; моторний човен «Прогрес 2», середня ринкова вартість - 32 000 грн.; два човнові двигуни «Вихрь 30», середня ринкова вартість кожного - 4 500 грн; скутер «Хонда АБ 27», середня ринкова вартість - 12 000 грн; холодильник «Беко», середня ринкова вартість - 7 850 грн; мікрохвильова піч «Самсунг», середня ринкова вартість - 2 460 грн; пральна машина «Вірпул», середня ринкова вартість - 4 800 грн; ехолот «Lowrance x 4», середня ринкова вартість - 2 600 грн; комп`ютер середня ринкова вартість - 7 500 грн. На загальну суму 188018 грн.

Зазначене вище спільне майно знаходиться у будинку батьків відповідачки по АДРЕСА_1 де сторони раніше спільно проживали.

На момент придбання зазначеного вище майна позивач та відповідачка перебували у шлюбі, тому майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.

Дані про ринкову вартість цього майна взято з інтернет ресурсу, як єдиного доступного позивачеві способу визначити приблизну ринкову вартість даних речей та предметів, оскільки на даний час всі вони знаходяться за місцем проживання відповідача і жодного доступу до них він не має.

Проводячи розподіл спільного майна, позивач вважає, що обов`язковому врахуванню підлягає той факт, що всі ці речі перебувають у користуванні відповідачки, значна частина яких знаходиться у її будинку та є предметами повсякденного вжитку.

Позивач просив визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя наступне майно: легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, вартістю 109 808 грн.; моторний човен «Прогрес 2» вартістю 32 000 грн.; два човнові двигуни «Вихрь 30» вартістю 9 000 грн.; скутер «Хонда AF 27» вартістю 12 000 грн.; холодильник «Беко» вартістю 7 850 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2 460 грн.; пральну машина «Вірпул» вартістю 4 800 грн.; ехолот «Lowrance х 4» вартістю 2 600 грн.; комп`ютер вартістю 7 500 грн., - всього майна на загальну вартість 188 018 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

1. Передати йому у власність легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, вартістю 109 808 грн.

2. Передати ОСОБА_3 у власність:

- моторний човен «Прогрес 2» вартістю 32 000 грн.;

- два човнові двигуни «Вихрь 30» вартістю 9 000 грн.;

- скутер «Хонда AF 27» вартістю 12 000 грн.;

- холодильник «Беко» вартістю 7 850 грн.;

- мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2 460 грн.;

- пральну машина «Вірпул» вартістю 4 800 грн.;

- ехолот «Lowrance х 4» вартістю 2 600 грн.;

- комп`ютер вартістю 7 500 грн.,

всього майна на загальну вартість 78 210 грн.

В якості компенсації різниці суми майна, переданого у власність йому та відповідачці стягнути з нього на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 31 598 грн. Судові витрати покласти на відповідачку.

24 жовтня 2019 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка вказувала, що вона не погоджується з позовними вимогами з наступних підстав.

Стосовно вказаного позивачем майна, а саме: моторного човна «Прогресе 2», двох човнових двигунів «Вихрь 30», скутера «Хонда АР 27», холодильника «Беко», мікрохвильової печі «Самсунг», пральної машини «Вірпул», ехолота «Lowrance х 4», комп`ютера, їй нічого не відомо. Воно не набувалося Позивачем і Відповідачем у приватну спільну сумісну власність подружжя, під час шлюбу, за спільні грошові кошти. Майно належить мамі відповідачки на праві особистої приватної власності і жодних прав вони на нього не мають.

Позивачем не надано жодних підтверджуючих документів (чеки, квитанції тощо), що вказане майно набувалося ними у приватну спільну сумісну власність подружжя під час шлюбу.

Легковий автомобіль «Шевроле Авео», 2008 року випуску, який позивач необґрунтовано оцінює вартістю 109 808 грн, коштує значно менше. Вартість автомобіля вказана у договорі купівлі-продажу та акті прийому-передачі автомобіля, рахунку-фактурі на ім`я відповідачки, відповідно до яких на момент купівлі автомобіля, його вартість складала 69 600 грн. При цьому з 2008 року вартість автомобіля, за цей час, значно зменшилася. Для встановлення його дійсної вартості, на момент розлучення, а саме: на - 31 жовтня 2018 року та на даний час необхідний незалежний експертний висновок стану автомобіля та його ринкової вартості. Даний висновок після експлуатації автомобіля, що здійснювався більше ніж десять років, в основному позивачем, необхідний з багатьох причин, а саме: на момент розірвання шлюбу автомобіль був залишений їй в не експлуатаційному стані, має значний пробіг, без коліс, без пального, без мастила двигуна, без акумулятора, без помпи для бензонасоса, з несправною сигналізацією та електрикою всього авто, з несправними дверними замками, несправними двірниками, несправними ручними гальмами, несправною повітряною та вихлопною системою, несправними фарами, з тріщиною через все лобове скло, несправним двигуном, який, й на даний момент, потребує капітального ремонту, зовнішній вигляд і цілісність кузова автомобіля мають пошкодження фарби й цілісності загалом.

Автомобіль відноситься до категорії неподільних речей, адже втрачає своє пряме призначення.

Автомобіль, який позивач вважає об`єктом спільної власності подружжя, зареєстрований й перебуває на даний момент в експлуатації та обслуговуванні відповідача.

Реєстрація автомобіля була здійснена на неї, з причин подарованої її мамою, грошової суми для покупки автомобіля, до моменту реєстрації шлюбу з позивачем. На жаль, договору дарування грошових коштів, засвідченого нотаріально, в наявності немає, тому що відповідачка перебуває в сімейних зв`язках з дарувальником. Кошти дарувались з добрих намірів. Крім того, на момент покупки авто, такої суми коштів в них не було, на підтвердження чого надає копії трудових книжок сторін та копії довідок про доходи позивача в період купівлі авто. Ці документи містять інформацію офіційного працевлаштування сторін.

Враховуючи зазначені обставини: інтереси дитини, щоб автомобіль лишився у матері з дитиною, оскільки позивач сплачує лише в примусовому порядку, за приписом державного виконавця, аліменти на утримання дитини в розмірі 2 000 грн; той факт, що позивач більше року, до розірвання шлюбу, не дбаючи про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав від відповідачки здійснений ним ремонт у квартирі, що лишилась йому в спадок від бабусі, де він на даний момент зареєстрований та проживає; той факт, що в серпні 2018 року, ще до розірвання шлюбу позивач придбав автомобіль Renault MEGANE, н.з. НОМЕР_1 , 1998 року, який за законом також вважається спільною сумісною власністю подружжя, але який не був поділений та знаходиться в користуванні позивача, як особистий транспорт, відповідачка просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Позивачем було подано відповідь на відзив, де вказував, що у своєму запереченні відповідач сама собі суперечить - спочатку стверджує, що про все набуте за час проживання у шлюбі майно, крім автомобіля, їй нічого невідомо, і в той же час, надалі по тексту стверджує, що все це належить її мамі.

Відповідач стверджує, що все набуте ними у шлюбі майно, у тому числі і автомобіль, придбані за рахунок заробітної плати її мами, яка весь час працювала на скромну зарплату вчителя молодших класів. Більше того, не зрозуміло - для чого мамі відповідачки знадобилося витрачати зароблені нею гроші, серед інших речей, на придбання моторного човна, 2 човнових двигунів, скутера і ехолота для відстеження руху риби в воді.

Факт наявності даних речей, про які відповідач стверджує, що нічого не знає, і які належать її мамі, підтверджується фотографіями, що позивач додає до даного відзиву.

Ту обставину, що сторони офіційно працювали і разом заробляли кошти до спільного сімейного бюджету, відповідачка чомусь до уваги не бере, хоча, всупереч своїм же твердженням, долучає до свого відзиву копії трудових книжок і дві довідки про заробітну плату. При цьому, як до, так і на час покупки автомобіля, сторони працювали на одному підприємстві і отримували приблизно однакову заробітну плату.

Наданими довідками відповідачка, намагається довести, що зазначений у них розмір заробітної плати позивача, не дозволяв здійснити покупку автомобіля, хоча чинне законодавство у випадку поділу майна визначає поняття «майно, придбане подружжям за час перебування у шлюбі», а не одним із них. До того ж, згідно наданих відповідачкою довідок, охоплюють період з листопада 2009 року по жовтень 2010 року, а автомобіль вони придбали ще у серпні 2008 року, що підтверджується наданим відповідачем договором купівлі-продажу цього авто.

Легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, був оцінений позивачем вартістю в 109 808 грн., виходячи з середніх показників оголошень продажу автомобілів даної марки такого ж року випуску і з приблизно схожим пробігом на момент подачі позову.

Також вказує на надання відповідачкою повністю неправдивої інформації щодо незадовільного технічного стану автомобіля на момент розірвання шлюбу, що спростовується таким. Автомобіль був залишений відповідачці у повністю робочому стані. За місяць до того, як він передав відповідачці ключі та всі документи на автомобіль, він пройшов повне технічне обслуговування на СТО.

Все, перераховане у позовній заяві майно, як і спірний автомобіль, придбано за спільно зароблені кошти, мати відповідача до придбання цього майна жодного відношення не має.

Переконаний, що доводи відповідачки про те, що автомобіль був придбаний на подаровані її мамою кошти, не можуть бути прийняті судом як належний доказ, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Чеки і квитанції на придбане майно він не зберігав, так як не міг передбачити, що буде ділити це майно з колишньою дружиною. На підтвердження придбання майна, позивач надає підтвердження здійснення замовлення через інтернет в магазині "Розетка" мікрохвильової печі "Самсунг" та її доставку.

Просив відхилити наведені відповідачкою у відзиві заперечення як безпідставні та задовольнити заявлені позовні вимоги.

14 листопада 2019 року відповідачкою надано заперечення на відповідь на відзив, де вона наполягає на викладених у відзиві на позовну заяву обставинах. Крім цього просила врахувати, що у будинку її мами є знищене та пошкоджене майно: м`які стільці зі спинкою - 4 шт., холодильник Liebherr, газонокосарка, бензопила, пилосос Samsung, газова плита, меблі спального комплекту, люстра, садові меблі. Врахувати поїздки на відпочинок впродовж двох років до Туреччини за кошти відповідачки на загальну суму 58 475 грн.; оплата відповідачкою штрафів позивача за порушення правил дорожнього руху - перевищення швидкості, на загальну суму 4 655 грн.

У запереченні на відповідь на відзив відповідачка просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 17 грудня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя наступне майно:

- легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, вартістю 109 808 грн.;

- моторний човен «Прогрес 2» вартістю 32 000 грн.;

- два човнові двигуни «Вихрь 30» вартістю 9 000 грн.;

- скутер «Хонда AF 27» вартістю 12 000 грн.;

- холодильник «Беко» вартістю 7 850 грн.;

- мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2 460 грн.;

- пральну машина «Вірпул» вартістю 4 800 грн.;

- ехолот «Lowrance х 4» вартістю 2 600 грн.;

- комп`ютер вартістю 7 500 грн.,

всього майна на загальну вартість 188 018 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

- передати ОСОБА_2 у власність легковий автомобіль «Шевролет Авео», 2008 року випуску, вартістю 109 808 грн.;

- передати ОСОБА_3 у власність:

- моторний човен «Прогрес 2» вартістю 32 000 грн.;

- два човнові двигуни «Вихрь ЗО» вартістю 9 000 грн.;

- скутер «Хонда AF 27» вартістю 12 000 грн.;

- холодильник «Беко» вартістю 7 850 грн.;

- мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2 460 грн.;

- пральну машина «Вірпул» вартістю 4 800 грн.;

- ехолот «Lowrance х 4» вартістю 2 600 грн.;

- комп`ютер вартістю 7 500 грн.,

всього майна на загальну вартість 78 210 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 31 598 (тридцять одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) гривень у якості компенсації різниці суми майна, переданого у власність позивачу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на відшкодування судового збору у розмірі 1 098 (одна тисяча дев`яносто вісім) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу існування майна та його вартості (договори купівлі - продажу, товарні чеки тощо).

Опираючись на покази свідків, що по суті, не могли пояснити походження того чи іншого майна, фактично, встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, а підставі недопустимих доказів.

Єдиним підтверджуючим документом, що свідчить про набуття майна під час шлюбу був договір купівлі - продажу автомобіля «Шевроле Авео», який був наданий суду першої інстанції відповідачем.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не було в повній мірі з`ясовано обставини справи. Не звертаючи жодної уваги, не тільки на відсутність будь-яких доказів придбання переліченого майна під час шлюбу, а й на відсутність доказів його існування взагалі, суд першої інстанції прийняв незаконне та необґрунтоване рішення про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя всього заявленого позивачем майна.

Також, зазначає, що апелянт визнає той факт, що автомобіль «Шевроле Авео» був придбаний під час шлюбу, але за кошти, що були подаровані відповідачу її мамою. Щодо решти майна, що вказана позивачем, то апелянту взагалі не відомо про існування частини майна а інша частина належить на праві приватної власності мамі апелянта, як і будинок, в якому це майно знаходиться.

Апелянт, стверджує, що не надавала згоди на отримання грошової компенсації, а навпаки наполягала на тому, що автомобіль їй необхідний в зв`язку з тим, що з нею проживає неповнолітня спільна дитина, тому відповідачу необхідний транспорт для забезпечення нагальних потреб дитини, для поїздок в шкоду та до лікаря.

Також, матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що позивачем було внесено кошти на депозитний рахунок суду. Процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливості сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Апелянт категорично не погоджується з методами визначення вартості спірного автомобіля, та зазначає, що виписки з незрозумілих інтернет ресурсів не є об`єктивними даними та належними доказами, що можуть свідчити про реальну ціну конкретного автомобіля. Що стосується іншого майна. Вказаного позивачем, то ним не надано жодного доказу існування даного майна, придбання його в період шлюбу, тому і ніби то оцінка даного майна, проведена позивачем у абсолютно незрозумілий спосіб, безпідставна.

Просила скасувати рішення Ржищівського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В свою чергу ОСОБА_2 подав відзив на вищезгадану апеляційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим і винесене з чітким додержанням норм матеріального а процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт намагається переконати суд в тому, що відсутність договорів купівлі - продажу та товарних чеків про придбання спірного майна, набутого подружжям за час шлюбу, свідчить про його існування, як такого, взагалі. При цьому апелянт вважає недопустимими доказами покази свідків, які підтвердили факт придбаннями сторонами спірного майна саме за час шлюбу з відповідачем.

Позивач не погоджується з переконаннями апелянта, та зазначає, що оскільки вони з відповідачем проживали у будинку її матері , то всі товарні чеки та квитанції про придбання спірного майна ,залишилися у відповідача.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05 серпня 2005 року по 31 жовтня 2018 року, що підтверджується письмовими доказами по справі: копією рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 жовтня 2018 року (а.с. 9).

Згідно копії договору купівлі-продажу № 3867/08 від 06 серпня 2008 року встановлено, що ОСОБА_3 придбала автомобіль Авео, вартість якого на момент придбання 69600 грн. (а.с. 51-55).

Отже, вказаний вище автомобіль придбано під час шлюбу.

З трудових книжок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_2 в період з 22 вересня 2003 року по 05 червня 2009 року працював інженером-програмістом в ТОВ "Компас Трейд", з серпня 2009 року по даний час працює на посаді інженера-програміста в ПП "Еккаунт" (а.с. 56, 57). ОСОБА_3 з травня 2009 року по листопад 2009 року працювала в ТОВ "Ді Джі Тек" бухгалтером, з січня 2012 року по даний час працює бухгалтером в ТОВ "Гігабайт". (а.с. 58-61).

Згідно довідок про доходи, наданих ПП "ЕККАУНТ" встановлено, що ОСОБА_2 отримував заробітна плату у вказаному підприємстві і за період з листопада 2009 року по жовтень 2010 року його дохід складав 9887 грн. (а.с. 62, 63).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що автомобіль і майно, зазначене позивачем в позовні заяві, не є спільним майном подружжя.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. Договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу.

Як зазначається у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї ж постанови визначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено судом, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало.

Отже, діюче Сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Причому на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон та дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що автомобіль і майно, зазначене позивачем в позовні заяві, не є спільним майном подружжя.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Крім того, пунктом 23 зазначеної вище постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, апелянтом не доведено,що вартість спірного автомобіля, яка вказана позивачем є завищена, проте клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення його вартості відповідач не заявляла. Таким чином було взято до уваги вказану позивачем вартість спірного автомобіля.

Крім того, посилання апелянта щодо технічної несправності автомобіля, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки апелянтом не було надано доказів на підтвердження проведених ремонтних робіт.

Колегія суддів погоджується з висновком про те, що вимоги апелянта не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський