Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 752/26988/18

провадження № 61-3725 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,

Гулька Б. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду

від 23 січня 2020 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником

1/3 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 грудня 1988 року, посвідченого нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори. 04 жовтня 2018 року вона отримала лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фої Л. Г. (далі - приватний нотаріус) від співвласників ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які повідомили про намір продати

за 1 130 000,00 грн належні їм на праві спільної часткової власності в рівних частках 1/3 частину (кожному по 1/6 частині) житлового будинку

з відповідною частиною господарських будівель і споруд, а також

1/3 частину у праві власності на земельну ділянку, площею 0,0722 га,

для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель, кадастровий номер :79:312:00009,

які розташовані по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 11 жовтня 2018 року звернулася до приватного нотаріуса

із заявою про намір придбати вищевказані частини домоволодіння

та земельної ділянки. Однак, 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_2

і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , був укладений договір купівлі-продажу частки спірного житлового будинку, чим було порушено її переважне право купівлі частки

у праві спільної часткової власності (частина друга статті 362 ЦК України).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу частки житлового будинку та застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомили інших співвласників домоволодіння про намір продати належні їм на праві спільної часткової власності частки у праві власності на домоволодіння та земельну ділянку. Позивач отримала вказане повідомлення 04 жовтня 2018 року. Разом з тим,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали належні їм частки ОСОБА_2 , одному із співвласників.

При цьому, якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця (частина третя статті 362 ЦК України). Тобто переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності співвласник має перед третіми особами, а не перед іншими співвласниками.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, щосудом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а висновки суду підтверджуються матеріалами справи

й ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку та купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 січня 2014 року є власником 1/3 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки, а тому інші відповідачі продали йому свої частки, як співвласнику, якого вони належним чином повідомили про намір здійснити такий продаж, як і позивача.

Крім того, у разі порушення переважного права співвласника воно може бути захищене в судовому порядку шляхом пред`явлення позову

про переведення прав та обов`язків покупця з одночасним внесенням

на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець (частина четверта статті 362 ЦПК України). Таким чином, законом встановлений спосіб захисту порушеного переважного права співвласника на купівлю частки у спільному майні, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, як визнання договору купівлі-продажу недійсним, є невірним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Куриленко Н. М., посилаючись

на неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року

та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 13 березня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення

від сплати судового збору задоволено, звільнено її від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк

для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 752/26988/18 із Голосіївського районного суду міста Києва та надано строк для подання відзиву

на касаційну скаргу.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги той факт, що неможливо здійснити продаж частки у праві власності на будинок та земельну ділянку, які не були виділені в натурі.

При цьому приватний нотаріус безпідставно визначив розмір такої частки.

Крім того, було порушено порядок реєстрації права власності на спірний житловий будинок, оскільки ОСОБА_2 , як співвласник, здійснив реконструкцію будинку, внаслідок чого змінилася загальна площа житлового будинку.

Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу без участі її представника, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування з нотаріальної контори всіх необхідних документів та про допит приватного нотаріуса.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , подала

до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому вказує,

що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня

2019 року й постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року

є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, а саме: суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про витребування та дослідження доказів, а також клопотання про допит нотаріуса щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним

і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,

але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність

на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).

Положеннями частин першої та другої статті 362 ЦК України визначено,

що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі

чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов

про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку

за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік (частина четверта статті 362 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку та житловий будинок від 29 січня 2014 року є власником 1/3 частини земельної ділянки

та 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1

(а. с. 18-20, 53-55, 57-60).

21 вересня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса із заявою, в якій просили повідомити інших співвласників про намір продати належні їм на праві спільної часткової власності у рівних частках1/3 частку (кожному по 1/6 частці) житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд,

а також частку в такому самому розмірі у праві власності на земельну ділянку, площею 0,0722 га, для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель, кадастровий номер :79:312:0009, які розташовані по

АДРЕСА_1 за 1 130 000,00 грн, що еквіваленто 40 000,00 доларам США.

Указана заява була направлена іншим співвлісникам й отримана

ОСОБА_1 04 жовтня 2018 року (а. с. 10, 24, 25).

09 жовтня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , за умовами якого останній придбав 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вулиці АДРЕСА_1 .

Договір було посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 899. (а. с. 53-55).

У цей самий день між сторонами було укладено договір купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку, відповідно до якого

ОСОБА_2 придбав 1/3 частину у праві власності на земельну ділянку, загальною площею 0,7222, по вулиці АДРЕСА_1 .

Договір було посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 900 (а. с. 57-60).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали свою частку у праві власності на спірний житловий будинок

та земельну ділянку не третій особі, а іншому співвласнику, якого вони

також належним чином повідомили про свій намір, дійшов обґрунтованого висновку про те, що переважне право співвласника купівлі частки майна діє лише у разі продажу частки особі, яка не входить до кола співвласників.

При цьому, якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця (частина третя статті 362 ЦК України).

Факт того, що ОСОБА_2 є співвласником спірного житлового будинку сторонами не оспорюється.

Таким чином, переважне право ОСОБА_1 купівлі частки у праві спільної часткової власності, передбачене положеннями статті 362

ЦК України, відповідачами не порушено, а тому відсутні підстави

для задоволення її позову.

Крім того, у пункті 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення

на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положеннячастини четвертої статті 362 ЦКУкраїни.

Разом з цим, ОСОБА_1 у силу положень частини четвертої статті

362 ЦК України не зверталася до суду з позовом до відповідачів

про переведення на неї прав та обов`язків покупця.

Колегія суддів звертає увагу, що питання дотримання приватним нотаріусом процедури реєстрації права власності на частину спірного житлового будинку за оспорюваним договором купівлі-продажу частки житлового будинку та захисту права власності позивача у зв`язку з самочинною перебудовою ОСОБА_2 спірного будинку не є предметом розгляду

у справі, яка переглядається, а тому відповідні доводи касаційної скарги

не приймаються до уваги Верховним Судом.

Посилання касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення судом першої інстанції клопотання позивача про витребування та дослідження оспорюваного договору купівлі-продажу частки житлового будинку Верховним Судом відхиляються, оскільки копію вказаного договору було додано до матеріалів справи одним із відповідачів при поданні відзиву

на позовну заяву (а. с. 46, 53-55).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказане клопотання позивача, як і клопотання про виклик у судове засідання

та допит приватного нотаріуса (а. с. 82-83), й встановив всі обставини,

які мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судами першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно

та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить

до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

І. А. Воробйова

Б. І. Гулько