Справа № 357/2373/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 із вказаним цивільним позовом, мотивуючи тим, що він є власником кв. АДРЕСА_1 . Зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований однак не проживає його неповнолітній син ОСОБА_4 . Вказує, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, після народження сина його було зареєстровано за вказаною адресою, однак в подальшому зазначений шлюб розірвано, а син проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 мотивує позов тим, що реєстрація відповідача у його квартирі створює перешкоди у користуванні власністю та не дає можливості оформити субсидію. Тому, позивач просив суд визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву в якому вказала, що її з позивачем син ОСОБА_4 хоч з 2005 року і не проживає у квартирі позивача, однак в силу приписів ст.29 ЦК України має право на користування житлом обох батьків, тому просила відмовити у задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзив, а відповідачкою заперечення на відповідь на відзив.

Сторони подали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 28.02.1994 року посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Мельнічук І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1246.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2006 року, який 01.07.2011 року розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-3068/2011 року.

Сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

14.09.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ у справі №357/9913/18 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , який перебуває на примусовому виконанні в ДВС.

Згідно Довідки про місце проживання та склад сім`ї №1604 від 25.02.2020 року за адресою кв. АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до Акту №33 від 25.02.2020 року складеного КП БМР «ЖЕК №7» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

В даному випадку, малолітній ОСОБА_3 не досягнув чотирнадцятирічного віку, тому не може самостійно обирати місце свого проживання. Тому, сам факт не проживання його за місцем реєстрації обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користуватися житлом. Вказані правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду висловленою у справі № 761/20452/17 від 28.04.2020 року.

Позивач по справі ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , тому визнання сина таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням батька, призведе до звуження прав малолітнього закріплених у ст.29 ЦК України.

При цьому, на недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 вказує і відповідне рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №322 від 09.06.2020 року.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи, що право ОСОБА_3 на користування житловим приміщення кв. АДРЕСА_1 , яке належить його батьку, позивачу по справі ОСОБА_1 закріплено за ним в силу приписів ст.29 ЦК України, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд залишає понесені судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 160 СК України, ст.ст.29,405 ЦК України, ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Понесені судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 02.10.2020 року.

СуддяБ. І. Кошель