КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 363/2231/19
Головуючий у суді першої інстанції: Чірков Г.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року,

встановив:

у травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 62 212 грн. 31 коп., посилаючись на те, що між сторонами 23 березня 2010 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 000 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 02 травня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається з 10 410 грн. 05 коп. заборгованості за тілом кредиту, 14 481 грн. 21 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 33 382 грн. 37 коп. пені, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 2 938 грн. 68 коп.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 110 грн. 05 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині задоволених вимог не оскаржуються, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 23 березня 2010 року було укладено договір, за умовами якого позичальник отримав кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 19 000 грн. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з 10 410 грн. 05 коп. заборгованості за тілом кредиту, 14 481 грн. 21 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 33 382 грн. 37 коп. пені, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 2 938 грн. 68 коп. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість в загальному розмірі 62 212 грн. 21 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 110 грн. 05 коп. та судовий збір.

Вирішуючи питання про часткове задоволення вимог про стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в ході розгляду справи було здійснено часткове погашення заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 509, 526, 527,633, 634, 1054, 1055 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано факту укладення між сторонами кредитного договору шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого ОСОБА_1 висловив бажання отримати кредит та власним підписом засвідчив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами обслуговування кредитної картки «Універсальна». Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 шляхом заповнення Анкети-заяви 27 квітня 2015 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.18). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку та погодився з тим, що вони складають договір про надання банківських послуг.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо його місця проживання та реєстрації, сімейного стану, трудової діяльності, тоді як інформація щодо виявлення ОСОБА_1 бажання оформити кредитну картку та отримати на неї кредитний ліміт у Анкеті-заяві відсутня.

При зверненні до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт отримання кредитної картки та використання кредитного ліміту, а також визнав наявність нього заборгованості перед банком, у зв`язку з чим в ході розгляду справи він сплатив 20 600 грн. на її погашення (а. с. 100). Разом з тим. відповідач вказував, що він не був ознайомлений з умовами кредитування щодо сплати пені та штрафів, а тому вважає, що його обов`язок перед банком виконано в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, в ході розгляду справи у суді першої інстанції позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Позивачем не зазначено в якій саме редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з ОСОБА_1 . Надані Умови та Правила підпису відповідача не містять.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, наданий до суду першої інстанції витяг з них не може розглядатись як складова частина укладеного між сторонами договору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Анкетою-заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим, з наданої до суду першої інстанції Анкети-заяви відповідача неможливо встановити, що між сторонами була погоджена сплата штрафів та пені за прострочення виконання зобов`язання.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом позивач вказував, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 19 000 грн., тоді як доказів на підтвердження цього не надає. Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що поточне тіло кредиту становить 10 410 грн. 05 коп., а прострочене тіло кредиту - 14 481 грн. 21 коп., що перевищує кредитний ліміт на 5 891 грн. 26 коп. Доводів та обґрунтувань про те, у зв`язку з чим розмір заборгованості по тілу кредиту (поточному та простроченому) становить більше заявленого кредитного ліміту подані позовна заява та апеляційна скарга не містять.

З наданої до суду апеляційної інстанції виписки по рахунку відповідача вбачається, що збільшення кредитного ліміту до 19 000 грн. відбулось 06 квітня 2013 року, тоді як надана до суду Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг датована 27 квітня 2015 року, що не узгоджується з твердженням позивача про укладення кредитного договору 23 березня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було безпідставно зараховано сплачені в ході розгляду справи грошові кошти на погашення саме тіла кредиту, а не пені та штрафів, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки надані до суду докази не дають підстав вважати, що штрафні санкції були нараховані ОСОБА_1 правомірно. Враховуючи розмір кредитного ліміту, в межах якого відповідачем було використано кредитні кошти, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлена диспозитивність цивільного судочинства. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді