Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Марфіної Н. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру, що є спільною частковою власністю,

у с т а н о в и л а:

Позивач, звертаючись до суду з позовом просила суд: вселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на те, що 08 лютого 2005 року за договором купівлі-продажу та за Договором іпотеки позивачем ОСОБА_1 , була придбана квартира АДРЕСА_1 за ціною 154 456 грн. 57 коп.. Ця квартира, яка стала предметом судового спору, була зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності, як цього вимагала ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Квартира була обтяжена іпотекою до 2020 р. Іпотечний борг ОСОБА_1 особистими коштами сплатила достроково. В рішенні суду від 14 березня 2016 року, (справа № 755/31355/14-ц), «Судом встановлено, що спірне житло купувалося за кошти, отримані відповідачкою ОСОБА_1 за кредитним договором від 08.02.2005р., (за договором іпотеки) на суму 95 409 грн., а також за рахунок наявних коштів розміщених відповідно укладеного ОСОБА_1 з ПАТ АКБ «Аркада» договору №2597 від 22.10.2003 року про депозитний вклад «Житловий» за яким кошти достроково були зняті 21 жовтня 2004 року в сумі 46 315грн, 88 коп.. Позивач вказує, що дана квартира була придбана ОСОБА_1 під час формально існуючого шлюбу, проте за кошти, що належали їй особисто. На підставі Постанови Верховного суду України від 03 жовтня 2018 р. (справа № 755/1525/15-ц, провадження № 61-24518св18) позивач та відповідач є співвласниками рівних часток квартири АДРЕСА_1 . Квартира має загальну площу - 37,8 кв.м., складається з двох кімнат (які є суміжними) житловою площею 23 кв.м. (одна кімната - 8,10 кв.м., друга кімната - 14,9 кв.м.). Отже кожному із співвласників належить 11,5 кв.м. від всієї житлової площі, але жодна з наявних у квартирі кімнат таким вимогам не відповідає. В даній квартирі зареєстровані 7 осіб: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , діти сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітні онуки ОСОБА_5 . Спільне користування квартирою з відповідачем є проблематичним, він не здійснює витрати на утримання житла, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, (це призвело до накопичення значного боргу), своїми протиправними діями не дає проживати на законних підставах іншим членам родини, які викупили цю квартиру з іпотеки, сплативши іпотечний борг. Позивач зазначає, що у 2015 р., поки вона перебувала у щорічній відпустці за межами України, без попередження родини про свій візит, рано вранці, поки всі спали, відповідач демонтував (зрізав) залізні двері до квартири та змінив замок на других (дерев`яних) вхідних дверях, створивши для неї непереборні перешкоди в користуванні житлом. Повернувшись з відпустки позивач не змогла потрапити до власної квартири. Щоб не залишитися на вулиці, вона мусила просити знайомих прихистити її. Почалася багаторічна судова тяганина з відповідачем за володіння спірною квартирою. Враховуючи, що квартира є неподільним об`єктом права часткової сумісної власності, а позивач є титульним власником цієї квартириза договором купівлі продажу, керуючись вище наведеною Постановою Верховного суду України від 03 жовтня 2018 року, позивач та її родина (шість зареєстрованих осіб) мали намір поновити своє проживання у спірній квартирі після її капітального ремонту, бо за час судової тяганини, без господарів квартира занепала. Але відповідач подав новий позов на поділ спірної квартири в натурі(справа № 755/3474/19) де, як позивач, вимагав у ОСОБА_1 відібрати велику кімнату, в якій вона мешкала з родиною, і віддати йому, це примусило її припинити ремонт і знову чекати рішення суду. Після того, як суд відмовив у задоволенні вище згаданого позову, відповідач повівся вкрай агресивно. 10.07.2019 року, ОСОБА_2 без узгодження із позивачем, скориставшись нагодою, що вона перебувала за межами Києва, поставив залізні двері до спірної квартири та змінив замки. Відповідач вкотре створив для неї і її родини непереборні перешкоди у користуванні квартирою. Намагання позивача знайти з відповідачем спільну мову результатів не дали. У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду.

20 вересня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

27 листопада 2019 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачка намагається ввести суд в оману, тим, що стверджує, нібито відповідач своїми протиправними діями не дає проживати на законних підставах іншим членам родини, які викупили цю квартиру з іпотеки, сплативши іпотечний борг. В Дніпровському суді м. Києва розглядалася справа № 755/3474/19 про поділ в натурі квартири та поділ особових рахунків. У тій справі були представлені фотографії квартири, в якій ніхто не проживає протягом декількох років. Це знайшло своє відображення в звіті Комісії у справах сім`ї і дітей, яку відповідач запросив для обстеження житлових умов (висновок комісії я додаю). Комісія звернула увагу на те, що труба подачі газу в квартиру опечатана пломбою ПАТ "Київгаз". Це свідчить про те, що в квартирі ніхто не проживає. Квартира завалена будівельними матеріалами і фрагментами старих меблів. Відповідач зазначає, що спільна донька сторін, разом з молодшим сином, купили 3-х кімнатну квартиру на Березняках, за адресою АДРЕСА_2 . Внучки, про яких згадує позивачка народилися після придбання донькою і сином квартири, і жодного дня не проживали в спірній квартирі, а зареєстровані в ній для того, щоб не платити за комунальні послуги, за квартиру, яку придбали на Березняках, і в усьому звинувачувати відповідача. Комісія у справах сім`ї та дітей в своїй відповіді зазначила, що в квартирі немає дитячих речей, іграшок, продуктів в холодильнику і взагалі квартира не придатна для проживання малолітніх. Позивач зазначає, що ніхто не заважає їй проживати у спірній квартирі, а тому вважає що позовна заява не підлягає задоволенню.

09 грудня 2019 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого позивач просить задовольнити позовні вимоги.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи, 08 лютого 2005 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом, не заперечується сторонами по справі, вказана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких:

- про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном;

- про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника;

- про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК України.

Обгрунтовуючи підстави звернення з даним позовом до суду, позивач посилається зокрема на те, що 10.07.2019 р. ОСОБА_2 без узгодження із позивачем, скориставшись нагодою, що вона перебувала за межами Києва, поставив залізні двері до спірної квартири та змінив замки, як на доказ позивач посилається на неодноразові звернення до Дніпровського районного управління Головного управління в місті Києві МВС України, однак, відповідь на запит Дніпровського районного управління Головного управління в місті Києві МВС України від 19.05.2015 року (вих.. №48/С-2313) дійсно підтверджує звернення позивача до працівників поліції за період з 25.01.2013 року по 18.05.2015 року, однак, з даної відповіді не можливо встановити підстави звернення позивача до працівників поліції, разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, позивачем у відповідності до ст. 81 ЦПК України не надано доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні спірної квартири починаючи з 10 липня 2019 року.

Національне законодавство декларує володільцю майна право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки це є невід`ємною частиною реалізації особою її права власності.

Порядок виділення у володіння та користування конкретної частини майна в натурі передбачає наявність декількох співвласників майна, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому суд враховує, що у випадку гіпотетичної зміни складу співвласників внаслідок успадкування частки у праві спільної часткової власності чи її відчуження за договором, для нового співвласника встановлений раніше порядок володіння та користування спільним майном буде обов`язковим.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналізуючи у справі докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру, що є спільною частковою власністю є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б дали підстави вважати суду, що відповідачем здійснюються дії які чинять перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру, що є спільною частковою власністю - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.01.2020 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Суддя -