ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/266/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 304000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Довганик В.І.,

відповідача ОСОБА_3 , представника

відповідача ОСОБА_4 - адвоката Гавдяк І.Б.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року, постановне суддею Черніцькою І.М. у цивільній справі № 607/19623/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з уточненим у подальшому позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в обґрунтування якого зазначили, що 27 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 для придбання квартири кошти в розмірі 47000 дол. США, які належали ОСОБА_1 . За усною домовленістю термін повернення коштів був до 01 січня 2014 року. Враховуючи те, що позика не була повернута, а вказані в розписці кошти витрачені в інтересах сім`ї Сороківських, просили в судовому порядку стягнути з відповідачів суму боргу в розмірі 1 140 275 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 1 076 065 грн. і 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 64 210 грн. за період з 02 січня 2014 року до 28 грудня 2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 1 076 065 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 64 210 грн. за період з 02 січня 2014 року по 28 грудня 2015 року включно, на загальну суму 1 140 275 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у рівних частках по 3 166, 80 грн. з кожного. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невстановлення судом обставини, що на її думку має суттєве значення, такої, як часу підписання договору позики, а також щодо ненадання судом належної правової оцінки факту умисного знищення позивачами оригіналу розписки й наданню в судовому засіданні копії, що не відповідає її оригіналу. У зв`язку з цим висновки суду в частині підписання її колишнім чоловіком договору позики під час шлюбу та отримання коштів для купівлі нажитої за час шлюбу квартири вважає такими, що не відповідають встановленим обставинам.

Необґрунтованими з посиланням на відсутність у рішенні необхідного переліку доказів, які нею повинні були бути надані на підтвердження факту неотримання спірних коштів, вважає й твердження суду в частині ненадання нею доказів на підтвердження даного факту.

З посиланням на не з`ясування судом тієї обставини, що кошти, про які йдеться у розписці, є саме тими коштами, які були сплачені за придбання квартири, вважає безпідставними висновки суду про укладення договору позики в інтересах сім`ї. При цьому, звертає увагу на не з`ясування судом першої інстанції факту наявності коштів у позивачів; не встановлення співрозмірності суми коштів переданих від одного позивача іншому з вартістю майна, яке в цей час було придбано ОСОБА_5 ; не з`ясовано, чи саме за вказані в розписці кошти відповідачі купили свою квартиру; обставин складання розписки, часу та кола осіб (не підтверджено жодним документом час її складання та факт передачі коштів саме 27 липня 2010 року).

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги довідку, яка свідчить, що незадовго до зазначеної в розписці дати нею отримано від держави кошти у зв`язку з народженням дитини, що практично дорівнюють 6 000 дол. США.

Порушення норм процесуального права вбачає у безпідставній відмові суду в залученні, як свідка дружини позивача ОСОБА_6 , яка могла б засвідчити факт наявності чи відсутності коштів у позивачів та сповістити яку позивачі не надавали можливості, знаючи, що вона є набожна і не може надати неправдиві показання.

Звертає увагу на ненадання судом належної правової оцінки неправдивим твердженням позивачів щодо її присутності під час підписання колишнім чоловіком договору позики в квартирі ОСОБА_2 , яка виключалася в через неможливість залишення одного її 1,5-річного сина, та факту непідписання нею особисто договору позики, який, за вказаних умов вважає недійсним.

Також, вважає безпідставним неврахування судом наявності у їх сім`ї грошових коштів у сумі 28 000 дол. США для придбання квартири, вартість якої складала 35 000 дол. США; факту внесення за півроку до придбання квартири завдатку, а також - факту одержання нею незадовго до дати купівлі квартири допомоги в зв`язку з народженням дитини в сумі еквівалентній 6 000 дол. США, підтвердженого відповідною довідкою; факту отримання нею від сестри коштів в сумі 10 000 дол. США за відмову від спадщини, що підтверджується відомостями про заробітну плату сестри; факту отримання 6000 дол. США від її батьків, які могли б такий засвідчити.

Крім цього, враховуючи загальну суму пересланих позивачем ОСОБА_5 зі США в Україну коштів в сумі 87 749 дол. США та кількості витрачених ним коштів на придбання рухомого та нерухомого майна (двох квартир площами 82, 1 кв. м і 90, 8 кв. м, гаража та автомобіля) на загальну суму 181 862 дол. США, вважає судом не надано належної правової оцінки й факту відсутності у ОСОБА_6 суми коштів, зазначених у договорі позики.

На думку відповідача ОСОБА_4 , факт неповернення її колишнім чоловіком коштів протягом тривалого часу позичених коштів і наявність такої можливості їх повернути (в зв`язку зі знаходженням у його власності житлового будинку та пасіки в с.Довжанка й отриманням доходів від продажу меду), що було підтверджено ним особисто, в сукупності свідчать про відсутність у нього будь-якого боргу перед братом.

Вважає, що сторони правочину змовилися підписати фіктивний документ з ціллю позбавити її права на законну частку майна подружжя.

Крім цього, звертає увагу на ненадання належної правової оцінки судом факту відсутності в розписці дати повернення коштів і зобов`язання позичальника про їх повернення. На думку апелянта, зазначення в розписці того, що "кошти я отримав для купівлі квартири на термін до 01 січня 2014 року" свідчить про зобов`язання ОСОБА_3 купити до 01.01.2014 року квартиру, а не повернути кошти, як помилково вважав суд.

Додатковим доказом, на думку апелянта, факту написання спірної розписки у 2015 році (під час розгляду Тернопільським міськрайонним судом спору про розірвання шлюбу між подружжям відповідачів), а не на час, який у ній зазначено, є наявний у неї на мобільному телефоні аудіозапис визнання самим її колишнім чоловіком ОСОБА_7 вказаного факту.

У своєму відзиві ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її необґрунтованою.

Зазначає, що факт складання розписки та наявність оригіналу такої у сторони позивача є доказом передачі коштів відповідачу ОСОБА_7 .

Стверджує, що пояснення відповідача ОСОБА_3 , що кошти були потрачені саме на придбання квартири в сукупності з фактом придбання квартири через 42 дні після укладення договору позики за ціну, що дорівнює позиці, та в сукупності з фактом переселення сім`ї Сороківських у вказану квартиру та проживання у ній свідчать, що позика була укладена в інтересах сім`ї. Разом з тим, вважає недоведеним ОСОБА_4 факт використання позичених її колишнім чоловіком коштів не в інтересах сім`ї.

З посиланням на те, що майновий стан позивача не має для справи жодного правового значення, так як ОСОБА_4 не відомо, скільки всього позивачем було зароблено коштів у США, вважає безпідставними доводи апелянта щодо не з`ясування судом наявності у позивача можливості позичити своєму братові спірну суму коштів та безпідставної відмови судом для підтвердження вищевказаної обставини в допиті свідка ОСОБА_9 (дружини позивача ОСОБА_1 ).

З урахуванням того, що свідок ОСОБА_10 після повернення справи на новий розгляд судом першої інстанції не допитувалася, безпідставними вважає й посилання апелянта, як на доказ наявності у них на час придбання квартири власних коштів, на показання вказаного свідка.

Також, беручи до уваги зазначення у розписці кола осіб, присутніх під час її складання, вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині нез`ясування судом вказаного питання.

Крім цього, на думку позивача, сам по собі факт наявності розписки є доказом складання такої саме 27.07.2010 року, в зв`язку з чим безпідставними є доводи апелянта щодо невідповідності обставинам справи висновків суду щодо дати складання розписки.

Такими, що суперечать змісту позовної заяви вважає доводи апеляційної скарги в частині подання позову без вимоги про повернення коштів, а змісту розписки - доводи в частині відсутності в ній строку повернення коштів, який обумовлений датою 01.01.2014 року.

Зауважує, що суд прийняв до уваги заперечення ОСОБА_4 щодо неможливості її присутності під час підписання розписки, однак даний факт не спростовує висновків суду щодо використання ОСОБА_7 отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Разом з тим, з посиланням на заперечення відповідачем ОСОБА_7 факту наявності в його сім`ї 28 000 дол. США для придбання квартири, надання 6 000 дол. США батьками дружини, підтвердженням ним факту використання отриманих ОСОБА_4 коштів у зв`язку з народженням дитини в сумі, еквівалентній 6 000 дол. США, в інтересах сім`ї, а також відсутністю доказів передачі сестрою ОСОБА_4 коштів у сумі 10 000 дол. США за відмову від спадщини вважає доводи апелянта в частині наявності в сім`ї коштів для придбання квартири такими, що не підтверджені жодними доказами.

З посиланням на те, що придбана відповідачами під час шлюбу квартира не є предметом даного спору, вважає безпідставними й посилання апелянта на наявність у сім`ї її колишнього чоловіка бажання позбавити її права на законну частку в майні подружжя.

Вважає, що сам по собі факт неповернення ОСОБА_7 позичених коштів за наявності такої можливості раніше не може бути доказом фіктивності укладення договору позики.

Також, на думку позивача, судом дана вірна оцінка аудіозапису, змістом якого є посилання позивача на факт визнання її колишнім чоловіком написання розписки під час розгляду судом справи про розлучення.

Крім цього, з урахуванням знаходження в матеріалах справи оригіналу розписки без будь-яких пошкоджень, з якого й були зняті копії, вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині знищення оригіналу розписки та невідповідності копій розписки оригіналу.

Рішення суду ні відповідачем ОСОБА_7 , ні позивачем ОСОБА_5 не оскаржувалось.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивачі ОСОБА_1 , представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Довганик В.І. апеляційної скарги не визнали з підстав, викладених у письмовому відзиві, просили залишити скаргу без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішенню суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 18 квітня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2015 року (т. 1 а.с. 92 ).

Від даного шлюбу у них народилось троє дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 206-208).

27 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі 47 тис. дол. США на строк до 1 січня 2014 року з метою придбання квартири. Зі змісту наявного в матеріалах справи оригіналу розписки вбачається, що позичені кошти належать ОСОБА_5 і за його згодою, у позику такі передав ОСОБА_15 . Розписка підписана позикодавцем ОСОБА_2 , позичальником ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 169).

На даний час ОСОБА_3 борг не повернув.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 борг за договором позики від 27 липня 2010 року в сумі 1 140 275 грн.; 6 090 грн. судового збору (по 3045 грн. з кожного) та 2 289 грн. витрат на правову допомогу (по 1144 грн. 50 коп. з кожного). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 107-109).

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 борг за договором позики від 27 липня 2010 року в сумі 1 140 275 грн. в рівних частках, а саме по 570 137, 50 грн. з кожного (т. 1 а.с. 140).

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2016 року змінено. Скасовано рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 боргу за договором позики від 27.07.2010 року в сумі 1 140 275 грн. в рівних частках, а саме по 570 137, 50 грн. з кожного та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 27.07.2010 року в розмірі 1 140 275 грн. по 570 137, 50 грн. з кожного. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 27.07.2010 року відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін (т. 1 а.с. 173-177).

Постановою Верховного суду від 30 січня 2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 225-230).

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховним судом зверталася увага на безпідставну відмову судами попередніх інстанцій в клопотаннях ОСОБА_4 про допит свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і про об`єднання справ (даної з її позовом про визнання договору позики недійсним) та непризначенні судом за клопотанням ОСОБА_4 експертизи на предмет дослідження дати складання розписки (як такої, що входить до предмета доказування), наслідком чого стала неможливість встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи та надання їм належної правової оцінки.

Також, Верховним Судом звернуто увагу на необхідність при новому розгляді справи правильно визначитися з обсягом відповідальності кожного з відповідачів з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року в справі № 6-539цс 16, які передбачають солідарне виконання кожним з подружжя обов`язку щодо повернення позиченої в інтересах сім`ї на придбання квартири грошової суми.

При новому розгляді справи судом першої інстанції також було встановлено, що 07 вересня 2010 року відповідач ОСОБА_3 придбав у власність трикімнатну квартиру за АДРЕСА_1 вартістю 371 779 грн., що на той час еквівалентно 47 000 дол. США, які повністю передав продавцю в день підписання договору (т. 2 а.с. 45-46).

Пунктом 1.10 цього договору передбачено, що для його укладення отримана нотаріально посвідчена згода дружини ОСОБА_4 .

Титульним власником вищевказаної квартири є відповідач ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 30-31).

14 жовтня 2010 року в даній квартирі були зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх троє дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 167-168).

03 березня 2016 року ОСОБА_4 зверталась до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору позики від 27 липня 2010 року недійсним з підстав фіктивності такого, а саме, - складеного з метою збільшення частки ОСОБА_3 у спільному майні подружжя, що є предметом поділу після розірвання їх шлюбу.

Такою, що набрала законної сили, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року провадження у даній справі закрито в зв`язку з відмовою ОСОБА_4 від позову (т. 2 а.с. 67).

10 травня 2018 року аналогічний зустрічний позов було ОСОБА_4 пред`явлено й у даній справі, однак такою, що набрала законної сили ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року в прийнятті зустрічного позову відмовлено на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України (т. 2 а.с. 72).

Згідно наданого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 розрахунку, заборгованість за договором позики від 27.07.2010 року становить 1 140 275 грн., яка складається із основного боргу 1 076 065 грн. та 3 % річних за час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 64 210 грн. за період з 02 січня 2014 року до 28 грудня 2015 року (т. 2 а.с. 25).

З наявних у матеріалах справи копій трудових книжок відповідача ОСОБА_4 вбачається, що остання у період з 2000 до 2012 роки не працювала (т. 2 а.с. 47-49, 58).

Згідно висновку судових експертів за № 12124/18-34/19059/18-34 від 20 вересня 2018 року встановлено, що у розписці (т. 1 а.с. 11) від імені ОСОБА_3 , датованій 27 липня 2010 року, записи та підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , нанесені електрофографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним способом друку тонером чорного кольору, що є електрофотографічним зображенням. У розписці (т. 1 а.с. 169) від імені ОСОБА_3 , датованій 27 липня 2010 року, записи та підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою чорного кольору. Встановити час складення розписки від 27 липня 2010 року (т. 1 а.с. 11) не видається можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесеннях з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку. Встановити час складання розписки (т. 1 а.с. 169) не видається можливим у зв`язку з тим, що остання пройшла процес нанесення прозової плівки (заламінування) з обох сторін аркуша (т. 2 а.с. 91- 95).

Судові експерти ОСОБА_18 , ОСОБА_19 надали суду аналогічні пояснення у судовому засіданні 02 квітня 2019 року та додаткові письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що неможливість встановлення експертним шляхом часу нанесення рукописних записів (підписів) особами, зазначеним в розписці на підставі існуючих Методик зумовлена змінами у якісному та кількісному складі барвних речовин реквізитів документу внаслідок ламінування, що унеможливлює визначення дійсних кількісних показників вмісту речовин у штрихах рукописних записів (підписів). При цьому, встановити час, коли документ пройшов процес нанесення прозорої плівки (заламінування) з обох сторін аркуша також не видається можливим у зв`язку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу нанесення прозорої плівки (заламінування) документів ( т. 2 а.с. 165).

Свідок ОСОБА_17 , яка є рідною сестрою відповідача ОСОБА_4 , показала, що у зв`язку з бажанням сім`ї її сестри ОСОБА_4 придбати більшу квартиру, їх батьки дали сестрі 5 000 дол. США, а вона особисто - 10000 дол. США, як компенсацію за належну ОСОБА_4 1/4 частку у квартирі батьків по АДРЕСА_2 , де проживає разом з батьками та від якої ОСОБА_4 відмовилась у її користь.

Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_16 пояснив, що сім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мала власні заощаджені кошти на придбання квартири, так як останній добре заробляв. Крім того, він дав ОСОБА_4 5 000 дол. США, дружина дала 1 000 дол. США, а друга донька ОСОБА_17 дала їм 10 000 дол. США. Самої передачі коштів від ОСОБА_17 до ОСОБА_4 не бачив.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 757/27533/15-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

Згідно вимог ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики, щодо повернення суми боргу в розмірі 47 000 дол. США, яка використана для придбання в інтересах сім`ї за час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 трикімнатної квартири.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком Тернопільського міськрайонного суду, як таким, що зроблений з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини та відповідає наявним у справі доказам.

Так, беручи до уваги те, що оригінал розписки на час пред`явлення позову знаходився на руках у позивача ОСОБА_2 , вірним є висновок суду першої інстанції щодо невиконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов`язань за договором позики та неповернення отриманих коштів.

Також, враховуючи те, що зазначена у розписці вказано мету для якої була отримана позика, сума позики відповідає вартості придбаної ОСОБА_7 трикімнатної квартири, останню було придбано через незначний проміжок часу після укладення договору позики зі згоди відповідача ОСОБА_4 (з якою на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі), після придбання квартири в ній була зареєстрована та проживала вся сім`я Сороківських, а докази наявності у відповідачів на час придбання квартири відповідної суми особистих коштів матеріали справи не містять, вірними, на думку колегії суддів, є й висновки суду першої інстанції в частині витрати ОСОБА_7 отриманої позики в інтересах сім`ї.

Погоджується колегія суддів і з висновками Тернопільського міськрайонного суду в частині наявності правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суми позики, як такими, що повністю узгоджуються як з встановленими судом обставинами (фактами придбання квартири за час перебування в шлюбі та витрати позичених коштів в інтересах сім`ї), а також - з відповідними правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року в справі № 6-539цс 16, які передбачають солідарне виконання кожним з подружжя обов`язку щодо повернення позиченої в інтересах сім`ї на придбання квартири грошової суми.

Крім того, при визначенні розміру трьох процентів річних за період з 02 січня 2014 року по 29 грудня 2015 року суд першої інстанції вірно виходив із розрахунку: 1 076 065*3%/100/365* 726 днів прострочення виконання зобов`язання, згідно пред`явлених вимог, що становить 64 210 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо невідповідності обставинам справи висновків суду в частині підписання її колишнім чоловіком договору позики під час шлюбу та отримання коштів для купівлі нажитої за час шлюбу квартири з посиланням на не встановлення судом обставини, що має суттєве значення, а саме - часу підписання договору позики, а також з посиланням на ненадання судом належної правової оцінки факту умисного знищення позивачами оригіналу розписки й наданню в судовому засіданні копії, що не відповідає її оригіналу колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (т. 1 а.с. 169), а не його копією, як помилково зазначає відповідач, а також - такими, що набрали законної сили ухвалами суду від 27.04.2017 року про закриття за заявою самої ж ОСОБА_4 в зв`язку з відмовою від позову провадження у справі про визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності, де предметом дослідження був час написання оспорюваної розписки (т. 2 а.с. 67) і від 10.05.2018 року про відмову в прийнятті зустрічного позову в даній справі на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України (т. 2 а.с. 72).

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині безпідставності висновків суду першої інстанції про укладення договору позики в інтересах сім`ї з посиланням на не з`ясування судом тієї обставини, що кошти, про які йдеться у розписці, є саме тими коштами, які були сплачені за придбання квартири; не з`ясування факту наявності коштів у позивачів; не встановлення співрозмірності суми коштів переданих від одного позивача іншому з вартістю майна, яке в цей час було придбано ОСОБА_5 ; не з`ясування обставин складання розписки, часу та кола осіб, оскільки вказані висновки судом зроблено з урахуванням наявних у справі доказів (зазначення у розписці мети, для якої була отримана позика; відповідності суми позики вартості придбаної ОСОБА_7 трикімнатної квартири; придбання останньої через незначний проміжок часу після укладення договору позики зі згоди відповідача ОСОБА_4 (з якою на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі); реєстрації та проживання всієї сім`ї Сороківських у придбаній трикімнатній квартирі), в той час як жодних належних, допустимих і достатніх доказів на спростування висновків суду в цій частині, які б свідчили про наявність у відповідачів на час придбання квартири відповідної суми особистих коштів (продажу незадовго до придбання трикімнатної квартири будь-якого іншого цінного майна, наявності грошових заощаджень на банківських рахунках тощо), відповідачем ОСОБА_4 суду не представлено.

Також, за умови не спростування відповідачем ОСОБА_4 презумпції дійсності правочину позики в сукупністю з наявними в матеріалах справи письмовими доказами пересилання позивачем ОСОБА_5 значних сум коштів зі США, необхідності у встановленні судом першої інстанції факту співрозмірності суми коштів переданих від позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , на думку колегії суддів, не було з підстав, що вказана обставина не входить до предмета доказування в даній справі. З тих самих мотивів, безпідставними є посилання апелянта на невстановлення судом обставин складання розписки, часу та кола осіб, що були присутні при її складанні.

Відхиляє колегія суддів й доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині незаконності рішення суду, як такого, що прийняте з порушенням норм процесуального права, що полягає у безпідставній відмові судом в залученні, як свідка дружини позивача ОСОБА_6 , яка могла б засвідчити факт наявності чи відсутності коштів у позивачів та сповістити яку позивачі не надавали можливості, знаючи, що вона є набожна і не може надати неправдиві показання, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять ні доказів доказів перешкоджання позивачів у явці до суду вказаного свідка, по-друге, сама по-собі відмова суду в клопотанні про допит свідка не входить до переліку визначених цивільним процесуальним законом підстав (ст. 376 ч. 3 ЦПК України), що тягнуть за собою обов`язкове скасування рішення суду в зв`язку з порушенням норм процесуального права, а по-третє, з урахуванням того, що майновий стан позивача не має для справи жодного правового значення, так як ні ОСОБА_4 , ні його дружині не може бути достеменно відомо про кількість усіх зароблених позивачем коштів у США, відмову суду в допиті свідка ОСОБА_9 (дружини позивача ОСОБА_1 ) не можна визнати необґрунтованою.

Такими, що підлягають відхиленню колегією суддів є й доводи апелянта в частині не надання судом належної правової оцінки неправдивим твердженням позивачів щодо її присутності під час підписання колишнім чоловіком договору позики в квартирі ОСОБА_2 , яка виключалася в через неможливість залишення одного її 1,5-річного сина, та факту непідписання нею особисто договору позики, який, за вказаних умов вважає недійсним, оскільки відповідні заперечення ОСОБА_4 щодо неможливості її присутності під час підписання розписки прийнято судом першої інстанції до уваги, що відображено у тексті судового рішення. Разом з тим, даний факт не спростовує підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами висновків суду щодо використання ОСОБА_7 отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині безпідставного неврахування судом наявності у їх сім`ї грошових коштів у сумі 28 000 дол. США для придбання квартири, вартість якої складала 35 000 дол. США; факту внесення за півроку до придбання квартири завдатку, а також - факту одержання нею незадовго до дати купівлі квартири допомоги в зв`язку з народженням дитини в сумі еквівалентній 6 000 дол. США, підтвердженого відповідною довідкою; факту отримання нею від сестри коштів в сумі 10 000 дол. США за відмову від спадщини, що підтверджується відомостями про заробітну плату сестри; факту отримання 6 000 дол. США від її батьків, які могли б такий засвідчити, оскільки жлодних доказів на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять. Так, з урахуванням встановленої судом обставини, що відповідач ОСОБА_4 , починаючи з 2000 року ніде не працювала й ненаданням доказів щодо наявності в її сім`ї будь-яких заощаджень, в суду не було правових підстав вважати, що отримання в зв`язку з народженням дитини грошова допомога була спрямована саме на придбання квартири, а не для потреб новонародженої дитини й самої ОСОБА_4 , яка в зв`язку з пологами та народженням дитини не взмозі була мати інші засоби для існування. Також, беручи до уваги недотримання передбаченої законом письмової форми договірних відносин між ОСОБА_4 та її батьками і сестрою в частині дарування коштів на суму 5 000 доларів США, 1 000 доларів США і 10 000 доларів США, самі по собі показання свідків (батька та сестри відповідача ОСОБА_4 ) не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми доказами на підтвердження обставин передачі ними коштів відповідачу ОСОБА_4 . Також, з урахуванням того, що свідок ОСОБА_10 після повернення справи на новий розгляд судом першої інстанції не допитувалася, безпідставними є посилання апелянта, як на доказ наявності у них на час придбання квартири власних коштів, на показання вказаного свідка. Крім цього, пунктом 2.1 наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу спростовуються твердження відповідача ОСОБА_4 щодо передачі за пів року до укладення договору купівлі-продажу будь-якого авансу з коштів, що не були предметом позики, а є особистими коштами подружжя.

Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню, на думку колегії суддів, є й доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності в її колишнього чоловіка будь-якого боргу перед братом з посиланням на факт неповернення ОСОБА_7 брату позичених коштів протягом тривалого часу за наявності в нього можливості повернути їх (в зв`язку зі знаходженням у його власності житлового будинку та пасіки в с.Довжанка й отриманням доходів від продажу меду) та підписання сторонами фіктивного договору з метою позбавлення її права на законну частку майна подружжя, оскільки сам по собі факт неповернення ОСОБА_7 позичених коштів за наявності такої можливості раніше не може бути доказом того, що відповідні кошти за договором не передавалися, а договір є фіктивним, в той час як презумпція правомірності правочину відповідачем ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не спростована.

Відхиляються колегією суддів також доводи апеляційної скарги відповідача в частині ненадання належної правової оцінки судом факту відсутності в розписці дати повернення коштів і зобов`язання позичальника про їх повернення й неврахування тієї обставини, що зазначення в розписці того, що "кошти я отримав для купівлі квартири на термін до 01 січня 2014 року" свідчить про зобов`язання ОСОБА_3 купити до 01.01.2014 року квартиру, а не повернути кошти, оскільки вказані доводи спростовуються текстом розписки, в якій зазначено, що кошти отримано на термін до 01 січня 2014 року, і у випадку прострочення терміну їх повернення ОСОБА_3 зобов`язується відшкодувати додатково за час прострочення середньозважену депозитну банківську ставку додатково до основної суми боргу.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 в частині ненадання належної правової оцінки судом наявному в неї на мобільному телефоні аудіозапису визнання самим її колишнім чоловіком ОСОБА_7 вказаного факту, копія якого долучена до матеріалів справи, оскільки за умови невизнання відповідачем ОСОБА_7 в судовому засіданні факту, що аудіозапис розмови стосувався саме позики, пов`язаної з придбанням спірної квартири та наявних у нього сумнівів, що вказаний запис розмови умисно не змонтовано позивачем, а також, з урахуванням того, що даний запис не містить категоричного визнання особою, чоловічий голос якої на ньому записано, факту складання розписки в саме в 2015 році, а не в день, що у ній зазначено, судом першої інстанції, на думку колегії суддів, дано вірну оцінку вказаному аудіозапису розмови, що відображено в рішенні.

Такими, що суперечать змісту позовної заяви є й доводи апеляційної скарги в частині подання позову без вимоги про повернення коштів.

З урахуванням знаходження в матеріалах справи оригіналу розписки без будь-яких пошкоджень, з якого й були зняті копії, колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги в частині знищення оригіналу розписки та невідповідності копій розписки оригіналу.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції у даній справі прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, таке з підстав, наведених в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_4 , скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 20 липня 2020 року.

Головуючий

Судді