Справа № 645/2587/18
Провадження № 2/645/658/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлового кооперативу «Правда» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, , -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд зобов`язати Житловий кооператив «Правда» видати довідку про склад сім`ї та довідку про виплату майнового паю спадкодавцем ОСОБА_2 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на кооперативну квартиру загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., кількість кімнат - 3, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій як члену Житлового кооперативу «ПРАВДА». 12 квітня 1978 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Московського району м. Харкова від 15 березня 1978 року № 74 було видано ордер № 02964 на зазначену квартиру. В зазначеній квартирі вони проживати сім`єю: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 4 червня 1984 року шлюб між батьками позивача було розірвано. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 серпня 1984 року про розподіл майнового паю (паєнакопичень та квартири) було вирішено: визнати право приватної власності за батьком позивача ОСОБА_3 на пай в сумі 2549 руб. 83коп. та виділити йому в користування дві кімнати площею 31,2 кв.м з балконом, та Ѕ площі місць загального користування квартири АДРЕСА_2 , визнати право приватної власності за її матір`ю ОСОБА_2 на пай в сумі 2549 руб. 83 коп. та виділити їй в користування кімнату площею 13,9 кв.м та Ѕ площі місць загально користування квартири АДРЕСА_2 . У 1990 році батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули права власності на вказану квартиру шляхом виплати всіх пайових внесків. Сплата паю батьком позивача підтверджується довідками (№ 50 від 04.12.2015 року, № 3.11.2015 року) виданими ЖК «ПРАВДА», про те, що ОСОБА_3 повну вартість своєї частки паю на квартиру. ОСОБА_2 довідку про повну сплату вартості своєї частки паю на квартиру за життя не одержала. ОСОБА_3 , сплатив частину паю, але право власності на квартири не оформив, тому що вважає, що бажає, щоб вона оформила право власності на себе на цілу квартиру. Позивач є спадкоємцем за законом після смерті матері, яка не залишила розпоряджень, у зв 'язку з чим спадкування після її смерті відбувається за законом. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після спадкодавця є позивач. Документи, що підтверджують факт прийняття нею спадщини містяться у спадковій справі № 7, що заведена у Дванадцятій Харківській державній нотаріальній конторі, куди в листопаді 2017 року позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини, нотаріусом неодноразово направлялися запити про надання відомостей, щодо реєстрації спадкодавця ОСОБА_2 , також, позивач особисто з запитом зверталася до голови правління ЖК «ПРАВДА» ОСОБА_4 до теперішнього часу відмовляється видати довідку. Позивач та її батько двічі звертались зі заявами о видачі довідки про надання відомостей, щодо реєстрації спадкодавця ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, але в отримали відповідь про те, що зазначені довідки видає тільки ЖК «ПРАВДА», а в разі відмови порадили звернутися до суду (№3-8-49313/0/1-17.08-39- 17155/0/129-17 від 20.12.2017 року та №3-8-2153/0/88-17.08-39-17402/0/129-17 від 22.12.2017 року). 13 лютого 2018 року нотаріус Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори звернулась з запитом до Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про надання інформації стосовно реєстрації права власності квартири АДРЕСА_3 . Згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на зазначену квартиру не проводилася.

У ході судового розгляду позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечували.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що жодним нормативно-правовим актом не визначено форму та зміст довідки про склад сім`ї та виплату майнового паю, що унеможливлює видачу довідки, на якій наполягає позивач. Голова правління ЖК «Правда» є посадовою особою, тобто виконує обов`язки, пов`язані з виконанням організаційно розпорядчих та/або адміністративно господарських обов`язків. Від так, голова правління ЖК «Правда» зобов`язаний діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Чинним законодавством України не передбачено повноважень голови правління ЖК «Правда» видавати довідку про склад сім`ї та виплату майнового паю. У 2012 році запроваджено реформу у сфері надання адміністративних послуг. Зазначено реформою було передбачено, зокрема, створення контакт центру «Єдиний офіс» у зв`язку з чим у голови правління «ЖК «Правда» відсутні не тільки законодавчо визначені повноваження видати довідку про склад сім`ї та виплату майнового паю, а й необхідні для цього відомості. Посилання сторони позивача на зміст кореспонденції між представником ОСОБА_1 , та Департаментом житлового господарства Харківської міської ради є на думку представника відповідача є безпідставним. Департамент житлового господарства Харківської міської ради не уповноважений визначити компетенцію голови правління житлового кооперативу, роз`яснення надані департаментом не є нормативно правовим актом, а мають лише консультативний характер, не є підставою для видачі довідки про склад сім`ї та виплату майнового паю. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту її звернення до ЖК «Правда» з відповідною заявою про видачу довідки про склад сім`ї та виплату майнового паю, не надано доказів на підтвердження факту відмови голови правління від видачі останньої. Долучені до матеріалів справи копії конверту та повідомлення про вручення поштового відправлення, на думку представника відповідача, не підтверджують факт відмови голови правління саме від отримання листа із заявою про видачу довідки. Факт відмови ЖК «Правда» від видачі довідки позивачем не доведено, а відтак відсутній спір.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 1 березня 1972 року).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №8802 від 15 червня 2017 року (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 від 15 червня 2017 року).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на кооперативну квартиру загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., кількість кімнат - 3, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій як члену Житлового кооперативу «ПРАВДА».

12 квітня 1978 року на підставі рішення виконавчого комітету Московського району м. Харкова від 15 березня 1978 року № 74 12 квітня 1978 року ОСОБА_2 було видано ордер № 02964 на зазначену квартиру.

Як вбачається з довідки з місця проживання від 29 вересня 2015 року, в зазначеній квартирі були зареєстровані: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 4 червня 1984 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було розірвано.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 серпня 1984 року (справа 2-1302/1984) про розподіл майнового паю (паєнакопичень та квартири) було вирішено: визнати право приватної власності за батьком позивача ОСОБА_3 на пай в сумі 2549 руб. 83коп. та виділити йому в користування дві кімнати площею 31,2 кв.м з балконом, та Ѕ площі місць загального користування квартири АДРЕСА_2 , визнати право приватної власності за її матір`ю ОСОБА_2 на пай в сумі 2549 руб. 83 коп. та виділити їй в користування кімнату площею 13,9 кв.м та Ѕ площі місць загально користування квартири АДРЕСА_2 .

У 1990 році мої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули права на вказану квартиру шляхом виплати всіх пайових внесків.

Відповідно довідок № 50 від 04.12.2015 року, № 51 від 03.11.2015 року) виданими ЖК «ПРАВДА», ОСОБА_3 сплатив повну вартість своєї частки паю на квартиру. ОСОБА_2 в свою чергу довідку про сплату вартості своєї частки паю на квартиру за життя не отримувала.

Після смерті матері, в листопаді 2017 року позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори.

Завідувач Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, для видачі свідоцтва про право на спадщину (спадкова справа №508/2017) звернулася до Житлового кооперативу «Правда» з запитом про надання інформації про постійну реєстрацію померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка постійно мешкала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 , та хто разом з нею мешкав та був зареєстрований на день її смерті.

14 лютого 2018 року нотаріус Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори звернулась з запитом до Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про надання інформації стосовно реєстрації права власності квартири АДРЕСА_3 . Згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на зазначену квартиру не проводилася.

Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради 04.2015 №225 «Про визначення органів, що надають відомості про зареєстрованих у житлових приміщеннях осіб» уповноваженою установою, підприємством (організацією), яка відповідає за надання стей (довідок), є, зокрема в будинках житлових кооперативів житловий кооператив;

Відповідно зазначеного Рішення про визначення органів КП «Жилкомсервіс», ОСББ, ЖК є уповноваженими установами з видачі довідок про склад сім`ї. Зазначене рішення прийнято виконавчим комітетом Харківської міської ради, відповідно до Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Обов`язковість його виконання юридичними та/або фізичними особами встановлена ст. 144 Конституції України, в якій зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Як вбачається з пункту 2 частини першої та пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані -здавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона :посується, крім випадків, передбачених законом.

Водночас відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка Ректифікована або може бути конкретно ідентифікована, є її персональними даними.

Правові відносини, пов`язані з обробкою персональних даних, регулюються Законом України «Про захист персональних даних». Згідно з г-унктом 3 частини другої статті 8 названого закону суб`єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Відповідно до частини шостої статті 16 Закону суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого о`бєкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

У ході судового розгляду, позивачем надано суду довідку №27 від 31 серпня 2020 року, видану Житловим кооперативом «Правда», яка дана ОСОБА_1 , в тому, що власником квартири АДРЕСА_3 , була померла ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №8802 від 15 червня 2017 року. Вартість квартири в сумі 2490, 82 руб. виплачена у повному обсязі 1 березня 1990 року. Перший пайовий внесок в сумі 3062,00 руб. Внесений в грудні 1976 року. ОСОБА_2 постійно мешкала і була зареєстрована з 22 травня 1978 року по 13 червня 2017 року. Загальна площа квартири 22,52 кв.м., жила площа 13,9 кв.м.

Таким чином, позивачем не доведено факт порушення її прав з боку відповідача.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Житлового кооперативу «Правда» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 15.10.2020 року.

Головуючий-суддя: