Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 415/3726/19
Провадження № 22-ц/810/859/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах якої діє представник ОСОБА_3

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2019 року, ухвалене судом у складі судді В.М. Фастовця

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що він є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрована та мешкала до грудня 2017 року його колишня дружина ОСОБА_2 .

Позивач вказав, що шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано за рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30 листопада 2018 року.

З грудня 2017 року відповідач виїхала до Російської Федерації, у вказаному будинку не мешкає та за комунальні послуги не сплачує.

Позивач зазначив, що право користування будинком та реєстрація відповідача заважають йому вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а також оформити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні правом власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 правом власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2019 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 14 жовтня 2014 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , у будинку мешкали втрьох: відповідач, її чоловік та донька відповідача. Роботи в м. Лисичанську не було і тоді з кінця 2017 року відповідач стала їздити на заробітки до Російської Федерації, через кожні три місяці вона приїжджала додому і привозила одяг чоловікові та дочці і гроші, на які чоловік і донька жили, так як чоловік не працював.

Скаржник посилається на те, що суд не дав оцінку довідці голови вуличного комітету, яка була надрукована самим позивачем і не узгоджена в управлінні адміністративних послуг Лисичанської міської ради.

Судом в порушення вимог закону не направлялася скаржнику копія позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач у будинку не мешкає з грудня 2017 року, жодних коштів з грудня 2017 року на оплату комунальних послуг відповідач не надавала, позивач має постійну роботу, надана відповідачем довідка голови вуличного комітету від 09.08.2019 року на його думку містить недостовірну інформацію.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали, вважають, що підстав для скасування судового рішення не має.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , у зазначеному будинку зареєстрована відповідач, яка не проживає в ньому з грудня 2017 року, за комунальні послуги не сплачує, однак залишилась зареєстрованою у вказаному будинку, що позбавляє позивача можливості вільно користуватися та розпоряджатися майном.

Колегія суддів, вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

Відповідач зареєстрована у вказаному будинку з 17.09.2013 року.

Згідно свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 від 14.10.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.22) з 14.10.2014 року, який згідно заочного рішення Лисичанського міського суду від 30 листопада 2018 року розірвано (а.с.23).

Іншого житла на праві приватної власності відповідачка у м. Лисичанську не має.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідач з грудня 2017 року виїхала до Російської Федерації, у вказаному будинку не мешкає, комунальні послуги не сплачує, наведене перешкоджає йому вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, а також оформити субсидію на сплату житлово- комунальних послуг, крім того змушений нести додаткові витрати на сплату житлово-комунальних послуг.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім`ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Аналізуючи вказану норму, можна дійти висновку, що вона регулює правовідносини між власником житла та членом його сім`ї з приводу користування цим житлом. При вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Ці обставини підлягають з`ясуванню і при вирішенні питання про втрату колишнім членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням .

До позовної заяви позивачем додано довідку за підписом голови вуличного комітету Коноваловою А.К., згідно якої ОСОБА_2 не мешкає у будинку АДРЕСА_1 з грудня 2017 року.

На спростування вказаної довідки, скаржником до апеляційної скарги додано довідку від 13.08.2019 року, яка підписана головою вуличного комітету Коноваловою А.К. та посвідчена управлінням адміністративних послуг Лисичанської міської ради, згідно якої ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_1 у період часу з грудня 2017 року по липень 2019 року, проживала і була зареєстрована за зазначеною адресою.

Приймаючи і оцінюючи довідку надану скаржником, колегія суддів виходить з наступного.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції; право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства).

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 06 травня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю та розгляд справи визначено проводити в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. В ухвалі відповідачу роз`яснювалося його право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, встановлений судом в ухвалі про призначення справи до розгляду строк для надання відзиву на позовну заяву обчислюється з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих матеріалів направлялась на адресу відповідача рекомендованим повідомленням. Проте, поштові відправлення про вручення відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання зазначених вище документів повернуті до суду за закінченням строку зберігання (а.с. 32-35).

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачці не було відомо про розгляд Лисичанським міським судом Луганської області даної справи. Оскільки відповідачка не отримувала копію позовної заяви разом з копіями доданих матеріалів, то була позбавлена права подати до суду відзив на позовну заяву у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк.

Це не забезпечує дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушує право відповідача на справедливий суд.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» від 27 жовтня 1993 року та «Aнкерл проти Швейцарії» від 23 жовтня 1996 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. (Рішення у справі «Руїс Матеос проти Іспанії»).

Оскільки скаржник ОСОБА_2 не знала про розгляд справи Лисичанським міським судом, а також враховуючи те, що розгляд справи проводився у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то це позбавило її можливості надати заперечення на позовну заяву, доводити перед судом переконливість своїх доводів, зокрема подавити до Лисичанського міського суду докази.

З урахуванням зазначених вище обставин апеляційний суд вважає за необхідне вказану вище довідку прийняти.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що довідка, яка надана позивачем не є належним та достатнім доказом, який підтверджує відсутність відповідачки у вказаному у житловому будинку та поважності причин її відсутності. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.

В апеляційній скарзі, скаржник посилається на те, що скаржник з кінця 2017 року вимушена їздити на заробітки до Російської Федерації і ця обставина не заперечується позивачем.

Позивачем також не спростовано посилання скаржника, що кожні три місяці скаржник приїздила додому.

З урахуванням, вищезазначеного колегія суддів вважає, що позивачем на підтвердження заявлених вимог не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка відсутня понад один рік за місцем реєстрації без поважних причин.

На підставі вищевказаного, у відповідності до п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги скаржником ОСОБА_2 сплачено судовий збір у сумі 1152, 60 грн. Оскільки апеляційна скарга скаржника підлягає задоволенню, от витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1152, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.

Головуючий В М. Луганська

Судді : Н. М. Авалян

Ю. В. Єрмаков

.