КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4510/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Лівінського С.В., Березовенко Р.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року про відмову у задоволенні скарги у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересована особа: ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2019 року скаржник звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М.

Свою вимогу обґрунтувала тим, що 05.08.2019 року в рамках виконавчого провадження №59655485, приватним виконавцем Телявським А.М. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 .

06.08.2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №59655485 для подальшої реалізації вищезазначеного арештованого майна.

Скаржник вважає, що приватний виконавець при винесенні постанови про арешт майна (коштів) боржника, постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №59655485 для подальшої реалізації вищезазначеного арештованого майна порушив чинне законодавство, оскільки 07.08.2019 року скаржником було надано приватному виконавцю довідки, які були видані Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією про реєстрацію місця проживання малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, приватний виконавець всупереч вимогам закону не отримав дозволу органу опіки та піклування на передачу для реалізації нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , почав процедуру реалізації зазначеної квартири.

Крім того, ОСОБА_1 в своїй скарзі вказує на те, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що постановою від 26.07.2019 року приватним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що можуть міститись на рахунках перелічених в скарзі банківських установ, однак лише дві з них достеменно отримали та виконали зазначену постанову. В матеріалах справи наявні відповіді лише від ПАТ «Укргазбанк» від 09.08.2019 року та від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 31.07.2019 року та від 08.08.2019 року.

Відомостей щодо виконання постанови про арешт коштів боржника від інших банківських установ станом на 21.08.2019 року не надходило. Крім того, без виконання залишилась вимога виконавця від 25.07.2019 року адресована АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому 07.08.2019 року, в порушення черговості звернення стягнення виконавець вжив заходів щодо реалізації квартири звернення стягнення на яку здійснюється в останню чергу у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Крім того, скаржник в своїй скарзі зазначає про те, що постанову про арешт майна боржника, а саме спірної квартири, прийнято виконавцем 05.08.2019 року, а вже 07.08.2019 року на сайті ДП «Сетам» опубліковано інформацію про оголошення аукціону з реалізації майна скаржника.

Скаржник вважає, що вищезазначеними діями, приватний виконавець порушив норми Закону України «Про виконавче провадження», а саме норми ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня внесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Просила визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. щодо подання заявки на реалізацію арештованого майна від 07.08.2019 року.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. щодо передчасного прийняття постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №59655485 та скасувати її.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересована особа: ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним висновком суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року та постановити нову, якою задовольнити її скаргу в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції є хибними, зроблені без урахування дійсних обставин справи, а саме зазначила на те, що не з`ясовано коли приватним виконавцем отримано відповіді із банківських установ, не було встановлено приватним виконавцем інше майно боржника відмінне від спірної квартири, черговість реалізації якого передує реалізації нерухомого майна, не з`ясовано чи достатньо було заяви стягувача для недосягнення згоди із боржником щодо вартості спірного майна для відходу виконавцем від вимог ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказує, що приватним виконавцем всупереч встановленій законом черговості реалізації майна, передчасно направлено заяву на реалізацію арештованого майна, а саме квартири звернення стягнення на яку здійснюється в останню чаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.09.2012 року, позов ПАТ «Кредитпромбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором №49.28/135/С-Н-06 від 30.03.2006 року в сумі 428299,41 грн. та заборгованості за кредитним договором №49.4.1/19/07-А від 13.04.2007 року в сумі 419918,21 грн., а всього 848217,62 грн.

На підставі вказаного рішення суду 25.06.2012 року був виданий виконавчий лист №2-136, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №49.28/135/С-Н-06 від 30.03.2006 року в сумі 428299,41 грн. та заборгованості за кредитним договором №49.4.1/19/07-А від 13.04.2007 року в сумі 419918,21 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2013 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

12.11.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги №955/К, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 перейшли до ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП».

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» () на ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» () у виконавчому провадженні, з примусового виконання виконавчого листа №2-136, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 25.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №49.28/135/С-Н-06 від 30.03.2006 року в сумі 428299,41 грн. та заборгованості за кредитним договором №49.4.1/19/07-А від 13.04.2007 року в сумі 419918,21 грн., а всього 848217,62 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року видано дублікат виконавчого листа № 2-1361 виданого 25.06.2012 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором №49.28/135/С-Н-06 від 30.03.2006 року в сумі 428 299,41 грн. та заборгованості за кредитним договором №49.4.1/19/07-А від 13.04.2007 року в сумі 419 918,21 грн., а всього 848 217,62 грн.

Також встановлено, що 25.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1361/12 виданого 15.07.2019 року Солом`яньким районним судом м. Києва (ВП №59655485).

05.08.2019 року в рамках виконавчого провадження №59655485, приватним виконавцем Телявським А.М. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 .

06.08.2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №59655485 для подальшої реалізації вищезазначеного арештованого майна.

Постановляючи ухвалу про відмову у задовленні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересована особа: ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець Телявський А.М. діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження» та підстав для визнання протиправними дій приватного виконавця щодо подання заявки на реалізацію арештованого майна та визнання протиправними дії приватного виконавця щодо прийняття постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та скасування постанови приватного виконавця про призначення суб`єкта оціночної - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні є безпідставними.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення апелянта ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції стало те, що приватний виконавець при винесенні постанови про арешт майна (коштів) боржника, постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №59655485 для подальшої реалізації вищезазначеного арештованого майна порушив чинне законодавство України, оскільки 07.08.2019 року боржником було надано приватному виконавцю довідки, які були видані Дарницькою районною в м. Києві Державною адміністрацією про реєстрацію місця проживання малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 28 розділу VIII «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 у редакції наказу Міністерства юстиції від 29 червня 2016 року №2832/5 розробленої відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Проте, колегія суддів ставиться критично до даного твердження, так, як незважаючи на умови іпотечного договору, зокрема п. 6.1.10 Договору, скаржник проігнорувала приписи договору та ініціювала реєстрацію місця проживання за місцезнаходженням іпотечного майна малолітніх дітей.

Крім того, відповідно до ст. ст. 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок звернення стягнення на нерухоме майно, у тому числі яке є предметом застави (іпотеки).

Згідно із ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно, звернення стягнення на нерухоме майно боржника, як предмета іпотеки в порядку примусового виконання визначено статтями 41-49 Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі ст.41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на яке звертається за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно ч.1 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна (крім майна вилученого з цивільного обороту, зазначеного у ч.8 ст.56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними ст. 57 цього Закону.

Відповідно до п. 6.1.10 Іпотечного договору передбачену заборону реєструвати в квартирі, що є Предметом іпотеки будь-яких осіб без письмового дозволу Іпотекодержателя.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Колегія суддів звертає свою увагу, на ту обставину, що малолітні діти були зареєстровані в іпотечній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди на це іпотекодержателя, тому, враховуючи вимоги положень п. 44 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.03.2012 року - дитина не наділена правом користування предметом іпотеки, а тому наявність самого факту реєстрації місця проживання малолітньої особи в квартирі після укладення договору іпотеки не може розцінюватись як обгрунтування відсутності можливості звернення на нього стягнення.

Крім того, з матеріалів спарви вбачається, що дійсно 26.072019 року приватним виконавцем Телявським А.М. було винесено постанову про арешт коштів боржника та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника. Зазначену постанову приватним виконавцем було направлено в банківські та фінансові установи, які були зазначені в самій постанові.

Проте, як вбачається з відповідей на вказану постанову, зокрема з відповіді АТ КБ «Приватбаик» від 08.08.2019 року, повідомлено про те, що на рахунках ОСОБА_1 недостатньо коштів для виконання постанови приватного виконавця Телявського А.М., а тому АТ КБ «Приватбанк» було відмовлено приватному виконавцю в виконанні його постанови.(т.2 а.с. 64)

З усіх інших відповідей вбачається, що ОСОБА_1 не обслуговується в зазначених в постанові банках та фінансових установах, а тому постанова про арешт коштів боржника від 26.07.2019 року була повернута виконавцю без виконання.(т. 2 а.с. 66)

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції не з`ясував коли приватним виконавцем отримано відповіді з банківських установ, чи було встановлено приватним виконавцем інше майно боржника відмінне від спірної квартири, черговість якого передує реалізації нерухомого майна є безпідставними, оскільки приватним виконавцем Телявським А.М. було надано суду першої інстанції копію виконавчого провадження №59655485.

Разом з цим, колегія суддів звертає свою увагу на ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», де вказано, що черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Крім того, апелянт вказує на те, що 06.11.2019 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження представником апелянта було виявлено відповідь з територіального сервісного центру МВС України в місті Києві №8041 про наявність зареєстрованих на праві власності за ОСОБА_1 транспортних засобів, а саме:

- Автомобіль марки «Renault, 21», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 ;

Автомобіль марки «Renault, 21 GTS», д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова: НОМЕР_2 .

Твердження апелянта про те, що інформація про наявність у боржника рухомого майна містилась в матеріалах виконавчого провадження станом на 25.10.2019 року (на час поновлення виконавчих дій та передания нерухомого майна боржника стягувачу), не відповідає дійсності, оскільки зазначена відповідь від територіального сервісного центру МВС України в місті Києві №8041 надійшла після підписання акта про реалізацію предмета іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 зазначає про те, що постанову про арешт майна боржника, а саме спірної квартири, прийнято виконавцем 05.08.2019 року, а вже 07.08.2019 року на сайті ДП «Сетам» опубліковано інформацію про оголошення аукціону з реалізації майна скаржника.

Апелянт вважає, що вищезазначеними діями, приватний виконавець порушив норми Закону України «Про виконавче провадження», а саме норми ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня внесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Тож, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що приватний виконавець Телявський А.М. в поясненнях щодо скарги на дії приватного виконавця зазначив, що на адресу приватного виконавця Телявського А.М. надійшла заява від ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», в якій було повідомлено приватного виконавця про те, що станом на05.08.2019 року стягувач та боржник не досягли згоди про вартість майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, стягувач просив приватного виконавця, в рамках ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», призначити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Твердження апелянта про те, що законом передбачена можливість відійти від строків, встановлених ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку якщо і стягувач і боржник не дійдуть згоди про вартість арештованого майна боржника і обоє повідомлять про це виконавця - є безпідставними, оскільки ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Інших строків для досягнення згоди щодо вартості майна та письмового повідомлення виконавця про визначену ними вартість майна Законом України «Про виконавче провадження» не визначено.

Крім того, твердження ОСОБА_1 , що заява ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» від 05.08.2019 року про те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості квартири боржника, за відсутності у ній підпису боржника, чи за відсутності окремої заяви боржника про відсутність згоди щодо вартості спірної квартири не є підставою для відходу приватним виконавцем від строків, встановлених ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» на визначення вартості майна за взаємною згодою сторін виконавчого провадження.

Колегія суддів, звертає свою увагу, що зазначеною статтею не визначено саме десятий день з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника як день для досягнення згоди щодо вартості майна та письмового повідомлення виконавця про визначену ними вартість майна, вказана стаття визначає десятиденний строк для досягнення такої згоди, тобто протягом десятиденного строку, а не десятий день як єдиний для досягнення визначеної згоди.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що приватний виконавець Телявський А.М. діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження» та підстав для визнання протиправними дій приватного виконавця щодо подання заявки на реалізацію арештованого майна та визнання протиправними дії приватного виконавця щодо прийняття постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та скасування постанови приватного виконавця про призначення суб`єкта оціночної - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні є безпідставними.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ЕТБ N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив ухвалу, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: С.В. Лівінський

Р.В. Березовенко