Номер провадження: 22-ц/813/451/20
Номер справи місцевого суду: 505/4014/18
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря Чепрас А.І.,

розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2019 року (одноособово суддя Вергопуло А.К.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

12.12.2018 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 978,31 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

25.02.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір №б/н, відповідно до якого Банк надав відповідачці кредит в розмірі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка не виконує взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту і допустила заборгованість у розмірі 36 978,31 гривень, з яких: 6 787,29 гривень заборгованість за тілом кредиту; 15 564,26 гривень заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; 12 389,70 гривень пеня; 500 гривень - штраф (фіксована частина) і 1 737,06 гривень - штраф (процентна складова).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за кредитним договором і має заборгованість, Банк просив про задоволення позову.

Відповідачка позов не визнала, в особі представника подала відзив на позов в якому просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину кредитного договору б/н від 25.02.2011 року з ініціативи суду.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14.02.2019 року позов задоволено частково: суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитом у розмірі 23 351,55 гривень, з яких: 6 787,29 гривень заборгованість за кредитом; 15 564,26 гривень заборгованість за відсотками; 1 000 гривень пеня, крім того, суд стягнув з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 1 762 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 14.02.2019 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Відповідно до договору від 25.02.2011 року №б/н позичальник отримала кредит у розмірі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак зазначені обставини не відповідають фактичним обставинам, а також доказам у справі (ст. ст. 76 ч.1, 276 ч.4 п.1 ЦПК України).

До позовної заяви, на підтвердження і обґрунтування позовних вимог, позивач додав анкету-заяву від 25.02.2011 року, в якій зазначено про бажання позичальника оформити на своє ім`я платіжну кредитку «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом 770 гривень, а також про ознайомлення з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та Тарифами банку», які вона не підписувала. Інші докази, які б підтверджували обставини отримання кредитних коштів в розмірі 15 0000 гривень в матеріалах справи відсутні.

Позивач не довів обставин про те, що підписана позичальником анкета - заява від 25.02.2011 року разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає Договір про надання послуг у вигляді надання кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 770 гривень.

Судом не прийнято до уваги і не досліджені обставини того, що відповідачка не знайомилась з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», оскільки відсутній її підпис на доданому до позовної заяви Витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку», крім того, «Тарифи банку» позивачем взагалі не додані до позовної заяви. За таких умов є неприпустимим те, що суд першої інстанції визнав Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку», який відповідачка не підписувала, як належний та допустимий доказ.

Відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 770 гривень на картковий рахунок (кредитка «Універсальна») на підставі анкети - заяви від 25.02.2011 року, Банк звернувся із позовом до суду 12.12.2018 року, тобто після закінчення строків, встановлених ст.257 ЦК України.

Судом не враховані доводи відповідачки у письмових поясненнях із посиланням на рішення Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року, яке є преюдиціальним і в якому висловлена правова позиція стосовно необхідності доведення Банком укладення договору, який надав дві різні редакції Умов, що різнились між собою за змістом, а також надання доказів того, що саме з цими Умовами ознайомлений позичальник, крім того, Верховний Суд України висловився стосовно не укладення кредитного договору та строків позовної давності.

Судом не враховано те, що відповідачка, відповідно до роздруківки таблицірозрахунку заборгованості, доданої до позовної заяви, у період з 25.02.2011 року по 15.11.2018 року, сплатила Банку грошові кошти у розмірі 65 648,96 гривень, а у подальшому, надано роздруківку (виписку) руху грошових коштів по трьом картковим рахункам, відкритих на ім`я відповідача, в якій зазначено, що у період з 01.02.2011 року по 21.01.2019 року витрати по картці складали 59 591,03 гривень. Тобто відповідачка сплатила позивачу 65 648,96 гривень, тоді як по трьом картковим рахункам витрачено 59 591,03 гривень.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Банк в особі представника не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

25.02.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір №б/н, відповідно до якого Банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання відповідачкою Анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» (а.с. 11,12).

За розрахунками Банка, станом на 28.11.2019 року має місце заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 978,31 гривень, з яких: 6 787,29 гривень заборгованість за кредитом; 15 564,26 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитом; 12 389,70 гривень пеня; 500 гривень - штраф (фіксована частина) і 1 737,06 гривень - штраф (процентна складова) (а.с. 5-10).

25.02.2011 року ОСОБА_1 , як позичальник, підписала довідку про те, що вона ознайомилась з умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка містить умови кредитування зі сплатою відсотків, а також відповідальність позичальника за порушення умов зобов`язання і сплату неустойки у вигляді пені та штрафів (а.с.13).

09.01.2019 року представник відповідачки подав відзив на позов, в якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з підстав того, що не дотримано письмову форму при укладенні договору, а єдиним доказом, на підставі якого між сторонами виникли цивільні відносини із позики, є анкета-заява від 25.02.2011 року про надання позики у розмірі 770 гривень (а.с.53-56).

З наданого Банком витягу із особистого рахунку відповідачки за картковим рахунком у період з 01.02.2011 року по 21.01.2019 року (а.с.65-71, 93-99) вбачається, що відповідачка, в період з лютого 2011 року по листопад 2017 року, постійно користувалась кредитним коштами, які надавав Банк відповідно до договору від 25.02.2011 року (розраховувалась за покупки через термінали, в магазинах і аптеках, знімала кошти через банкомат, частково погашала кредит).

Зокрема, в період з лютого 2011 року по січень 2019 року, витрати по кредиту становлять 104 853, 66 гривень, приход - 66 507,47 гривень, а баланс на кінець періоду - 38 346,19 гривень (а.с.67 зворот, а.с.93 зворот).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банка в частині стягнення 6 787,29 гривень заборгованості за кредитом, 15 564,26 гривень заборгованості по відсоткам і 1 000 гривень пені, виходив з доведеності позовних вимог Банка у цій частині (а.с. 105-107).

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ст. ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і не спростовано відповідачкою, що 25.02.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, а також довідку про ознайомлення з умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка зазначає умови кредитування зі сплатою відсотків, а також відповідальність позичальника за порушення умов зобов`язання і сплату неустойки у вигляді пені та штрафів (а.с. 11-13).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, Банк, у поясненнях на відзив неодноразово зазначав, що відповідачка ознайомилась з тарифами по обслуговуванню кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що вбачається з довідки від 25.02.2011 року і погодилась з ними, підписавши зазначену довідку (а.с.13,62,90).

Оскільки матеріали справи містять належні докази того, що під час підписання 25.02.2011 року анкети-заяви відповідачка ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, що вбачається з довідки від 25.02.2011 року про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка зазначає умови кредитування зі сплатою відсотків, а також відповідальність позичальника за порушення умов зобов`язання і сплату неустойки у вигляді пені та штрафів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом, відсотками, а також частково пені (з врахуванням вимог ст. 551 ч.3 ЦК України).

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки у скарзі про те, що: Банк не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані Умови кредитування; Банком був встановлений кредитний ліміт в розмірі 770 гривень і в справі відсутні докази встановлення ліміту в розмірі 15 0000 гривень; кредит надано на підставі анкети - заяви від 25.02.2011 року, а Банк звернувся із позовом до суду 12.12.2018 року, тобто після закінчення строків, встановлених ст. 257 ЦК України; судом не враховані доводи відповідачки у письмових поясненнях із посиланням на рішення Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року; в період з 01.02.2011 року по 21.01.2019 року витрати по картці складали 59 591,03 гривень, а фактично сплачено65 648,96 гривень, - до уваги не приймаються.

До матеріалів справи додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 (а.с.13) і з якої вбачається, що відповідачці встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30% на рік), крім того, визначені розміри комісій та неустойки.

Відповідачка зазначені обставини належним чином не спростувала.

З наявного у справі витягу по картковому рахунку вбачається, що відповідачці встановлювався кредитний ліміт і протягом 2011-2017 років відповідачка користувалась кредитними коштами, які отримувала через банкомати, здійснювала розрахунки через термінали у касах магазинів та аптек, частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені у графі «Сума погашення за наданим кредитом»).

Зазначений витяг з карткового рахунку є належним і допустимим доказом.

Відповідачка, у встановленому законом порядку, розрахунок заборгованості не спростувала, свій контррозрахунок суду не надала.

В анкеті-заяві зазначено початкову суму кредитного ліміту 700 гривень, разом з тим, Банк, як позикодавець, може у будь-який час збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Протягом 2011-2017 років Банк збільшував кредитний ліміт, а відповідачка, як позичальник, користувалась кредитними коштами, які надавав Банк, і, у встановленому законом порядку, не ставила питання про припинення зобов`язання з підстав збільшення кредитного ліміту.

Рішення суду, з врахуванням обставин справи і наявних доказів, містить належне обґрунтування відсутності підстав для застосування висновків, які містяться у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що Банк звернувся із позовом до суду за спливом строку позовної давності, не заслуговують на увагу.

Позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч.1 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності є моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та ОСОБА_1 укладено 25.02.2011 року, в період з 2011 по 2017 року відповідачка користувалася кредитними коштами, останній платіж нею здійснений 18.11.2017 року шляхом поповнення картки у терміналі самообслуговування в м. Котовську (а.с.93 зворот).

Із позовом за захистом порушеного права Банк звернувся у грудні 2018 року, тобто в межах строків позовної давності, визначених ст.257 ЦК України (а.с.2-4).

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідачка порушила умови зобов`язання і допустила заборгованість з повернення кредиту, відсотків та неустойки, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про захист порушеного права Банка шляхом часткового задоволення позову.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, тому відповідачка не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до ст. 389 ч.3 п.2 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 08.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков