Постанова

Іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 478/1804/17-ц

провадження № 61-3548св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_3 ,

треті особи: Каширівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області, Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Базовкіної Т. М., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до судуз позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Каширівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області (далі - Каширівська сільська рада), Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої залишилося спадкове майно. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла їй земельну ділянку площею 7,16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Каширівської сільської ради. Постановою приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області (далі - Казанківський РНО) Корж М. В. від 11 серпня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неподанням у встановлений законом шестимісячний строк зави про прийняття спадщини. Однак вона не перебувала зі спадкодавцем у родинних відносинах, а тому до липня 2017 року не знала про існування заповіту та наявність у неї спадкових прав щодо вказаного майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати поважними причини пропуску нею строку для прийняття спадщини та визначити їй додатковий місячний строк для її прийняття.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року у складі судді Томашевського О. О. позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк в один місяць для подання приватному нотаріусу Казанківського РНО Корж М. В. заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що строк для прийняття спадщини пропущений ОСОБА_1 з поважних причин у зв`язку з її необізнаністю про наявність заповіту. Крім того, нотаріус не вчинив дій для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснив її виклик як спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публікації оголошення або повідомлення про це у пресі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що посилання ОСОБА_1 на необізнаність (до липня 2017 року) про існування заповіту не може бути достатнім доказом пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин. На час заведення спадкової справи за заявою ОСОБА_3 (30 серпня 2016 року) позивач вже пропустила шестимісячний строк на прийняття спадщини, а тому неповідомлення нотаріусом спадкоємців про відкриття спадщини або наявність заповіту не є підставою для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Апеляційний суд необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. ОСОБА_3 не могла прийняти спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем, оскільки з 01 серпня 2003 року по день смерті ОСОБА_4 знаходилася у будинку-інтернаті для осіб похилого віку, а саме у стаціонарному відділенні територіального центру соціального обслуговування «Надія». При вирішенні питання про поважність пропуску строку для прийняття спадщини слід враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

У березні 2019 року ОСОБА_2 та Каширівська сільська рада подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Казанківського районного суду Миколаївської області.

12 березня 2019 року справа № 478/1804/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 042470 належала земельна ділянка площею 7,16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каширівської сільської ради (далі - Земельна ділянка).

02 жовтня 2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла Земельну ділянку управлінню праці та соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації (далі - УПСЗН Казанківської РДА).

З 01 серпня 2003 року по день смерті ОСОБА_4 проживала у стаціонарному відділенні територіального центру соціального обслуговування «Надія» (будинку-інтернаті для осіб похилого віку), підпорядкованому УПСЗН Казанківської РДА.

28 листопада 2003 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, яким заповіла Земельну ділянку ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Казанківського РНО Рожко О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 3104.

На час складання вказаного заповіту ОСОБА_1 працювала заступником начальника управління з питань соціальної допомоги, а з 15 грудня 2003 року по 02 березня 2004 року обіймала посаду завідуючої стаціонарним відділенням територіального центру соціального обслуговування «Надія».

На підставі заяви рідної сестри спадкодавця ОСОБА_3 30 серпня 2016 року приватним нотаріусом Казанківського РНО Рожко О. О. було заведено спадкову справу після померлої ОСОБА_4 за № 52/2016.

09 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Казанківського РНО Рожко О. О. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_4 .

Постановою приватного нотаріуса від 11 серпня 2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неподанням у встановлений законом шестимісячний строк зави про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Її спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , який прийняв спадщину в установленому законом порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не мала права на спадщину за законом, до липня 2017 року не знала про існування складеного на її користь заповіту, а тому не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час відкриття спадщини, нотаріус, який отримав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2, 2.4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5,спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першої заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса обов`язку вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 не перебувала із спадкодавцем у родинних відносинах, після заведення спадкової справи нотаріусом не було вчинено дій щодо її повідомлення про наявність заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення позивачу додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 призначили на посаду завідуючої стаціонарним відділенням територіального центру соціального обслуговування «Надія», в якому перебула спадкодавець, 15 грудня 2003 року, тобто після складання на її користь заповіту. Тому посилання суду апеляційної інстанції на те, що обіймаючи вказану посаду, позивач не могла не знати про посвідчення заповіту, ґрунтується на припущеннях.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що наявність у позивача заповіту на час розгляду справи не спростовує факт її необізнаності про його існування на момент закінчення визначеного статтею 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, зважаючи на те, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи ІНФОРМАЦІЯ_3 , тоді як ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, вона підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1 280 грн, які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 січня 2019 року скасувати, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 280 (одну тисячу двісті вісімдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов