Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

з а о ч н е

Справа №338/748/20

Провадження № 2/338/336/20

20 жовтня 2020 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Рибки Л.Я.,

з участю секретаря Полек Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Адвокат Гедзик В.М., що діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордера серії ІФ № 089328 від 08 липня 2020 року, звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просив виселити відповідачів з належної його довірительці квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів на користь позивачки понесені судові витрати.

Ухвалою від 15 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, подану представником ОСОБА_1 , відповідно до якої заявлені вимоги викладено в наступній редакції: "Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати таким, що втратив право користування вказною квартирою. Стягнути на користь позивачки з відповідачів 840 грн судового збору та 3 200 грн витрат на професійну правничу допомогу", справу призначено до судового розгляду по суті.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу від 22 лютого 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відчужили належну їм квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4.5. зазначеного договору останні зобов`язувались до 22 лютого 2017 року звільнити квартиру від належних їм речей та знятись з реєстрації місця проживання. Надалі право власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 22 червня 2020 року набула позивачка у справі ОСОБА_1 . Однак остання на даний час обмежена у своєму праві розпоряджатись та користуватись належною їй квартирою, так як в ній залишаються зареєстрованими відповідачі, до того ж ОСОБА_2 продовжує фактично проживати у вказаному житловому приміщенні.

На неодноразові прохання звільнити квартиру відповідачі не реагують. Зобов`язання, надане ними ще попередньому власнику квартири - ОСОБА_4 - про звільнення житла до 26 жовтня 2019 року, оформлене заявою від 02 жовтня 2019 року, не виконано.

Таким чином право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, яке виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку, порушується і на даний час. Зокрема, представник позивачки зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми протиправними діями обмежують його довірительку у праві вільно та невимушено користуватись власним житлом, а також фактично створюють передумови, які значно ускладнюють реалізацію права останньої на продаж належного їй майна.

Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 386, 391 ЦК України, представник позивачки просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні належним ОСОБА_1 нерухомим майном шляхом виселення відповідачки ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , та визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказною квартирою. Також представник ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з відповідачів на користь позивачки понесених останньою витрат на сплату судового збору та 3 200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі, зазначили, що заявлені вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують щодо заочного розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку - шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розгляд справи здійснено також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України. Крім того, інформація щодо розгляду даної справи наявна на офіційній сторінці Богородчанського районного суду Івано-Франківської області в мережі Інтернет на веб-сайті судової влади. Про причини неявки відповідачі суд не поінформували, своїм правом на подання відзиву ні на первісний позов, ні на уточнену позовну заяву не скористались, заяв чи клопотань щодо розгляду даної справи від них не надходило.

З огляду на викладене, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І., згідно з яким продавці передали у власність покупця, а покупець прийняла квартиру ( АДРЕСА_1 та сплатила обговорену за неї суму.

В п. 4.5. вказаного договору зазначено, що продавці ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) зобов`язуються не пізніше 22 лютого 2017 року звільнити квартиру від належних їм речей домашньої обстановки та вжитку, зняти з реєстрації місця проживання всіх зареєстрованих у квартирі осіб та здійснити оплату всіх комунальних платежів (а.с. 6 - 7).

22 червня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І., згідно з яким продавець передала у власність покупця, а покупець прийняла квартиру ( АДРЕСА_1 ) та сплатила обговорену грошову суму (а.с. 8 - 9).

В п.п. 4.2., 4.3. Договору зазначено, що на час його укладення квартира нікому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в іпотеці, а також у спорі та під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб щодо цієї квартири як в межах України, так і за її межами, відсутні. Продавець довів до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що відчуження вказаної квартири не порушує права користування третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних і обмежено дієздатних осіб.

Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 червня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта 04.

Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 . Зазначена обставина підтверджується, зокрема, копією довідки Богородчанської селищної ради №1637 від 02 липня 2020 року, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 27 серпня 2020 року, інформаційними довідками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Івано-Франківській області (а.с.11, 29, 30, 40).

Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 27 серпня 2020 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Фактично за цією адресою проживає тільки ОСОБА_2 , власником житла є ОСОБА_1 (а.с.40).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зіст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 Житлового кодексу УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 116 Житлового кодексу УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено та підтверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у вказаній квартирі проти волі власниці, що перешкоджає останній у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, жодних договорів оренди чи купівлі-продажу нерухомого майна сторони не укладали, належних та допустимих доказів, які б спростовували вищезазначене, та доказів щодо набуття у встановленому законом порядку права на житло у спірній квартирі відповідачкою ОСОБА_2 не надано, тому суд, враховуючи характер спірних правовідносин, дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову в цій частині та виселення відповідачки ОСОБА_2 з належного позивачці житла.

Крім того, задовольняючи позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні вищевказаною квартирою шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що витратив право користування нею, суд виходить також з наступного.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень статей 64, 156 Житлового кодексу УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі №6-709цс1616 від 16 листопада 2016 року).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не належить до членів сім`ї власника квартири ОСОБА_1 , право власності на належну йому частку квартири АДРЕСА_1 припинено відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2016 року, останній не є наймачем житла, за адресою реєстрації не проживає, право користування даною квартирою втратив.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, оскільки в добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації місця проживання наміру не виявляє, в той же час перебування ОСОБА_3 на реєстраційному обліку у квартирі АДРЕСА_1 порушує та обмежує права і охоронювані законом інтереси її власниці, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимоги позивачки про визнання останнього таким, що втратив право користування житлом за вказаною адресою.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки необхідно стягнути 840 грн 80 к. судового збору, по 420 грн 40 к. з кожного.

Щодо вимоги представника позивачки про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що така підлягає задоволенню з огляду на наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Прикарпатська юридична компанія" в особі керуючого партнера Гедзика В.М. 07 липня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги, згідно з п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором (а.с.13 - 14).

Відповідно до акта прийому-передачі викоаних робіт від 08 липня 2020 року, адвокатське об`єднання виконало роботи, що передбачені умовами договору від 07 липня 2020 року, а саме: 07 - 08 липня 2020 року здійснена підготовка та подано до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. Час, витрачений адвокатом, - 8 годин, вартість - 3 200 грн. Сторони зауважень та скарг одне до одного щодо виконання умов договору не мають (а.с.15).

ОСОБА_1 оплачено адвокатському об`єднанню плату за надання правничої допомоги відповідно до договору від 07 липня 2020 року в сумі 3 200 грн, що підтверджується рахунком на оплату та квитанцією №0.0..1 від 08 липня 2020 року (а.с.16, 18).

Суд вважає, що визначена сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

За таких обставин з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить суму в розмірі 3 200 гривень (по 1 600 грн з кожного відповідача).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 64, 109, 116, 150, 156 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 280 - 282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 грн 40 к. судового збору та 1 600 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 420 грн 40 к. судового збору та 1 600 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивачкою заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Богородчанський районний суд Івано-Франківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя Л.Я. Рибка