Постанова

Іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 673/69/16-ц

провадження № 61-15530св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідачі (за первісним позовом) - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2018 року у складі судді Дворніна О. С. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21 214,30 доларів США на термін до 25 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договори поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 07 грудня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 15 221,70 доларів США.

Посилаючись на викладене, банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 221,70 доларів США разом із понесеними ним витратами зі сплати судового збору.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ «КБ «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та просила:

- визнати недійсними кредитний договір від 26 березня 2008 року № HMDOGA00008045 та додаткову угоди від 22 вересня 2011 року № 1;

- визнати недійсними іпотечний договір від 26 березня 2008 року, додатковий договір від 30 жовтня 2008 року та додаткову угоду від 22 вересня 2011 року до нього;

- визнати недійсним договір поруки від 22 вересня 2011 року № HMDOGA00008045.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 указувала на те, що спірні договори були укладені з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови, які вказують на здійснення банком нечесної підприємницької діяльності, що призвело до навмисного введення її в оману. Доказом цієї обставини, є, зокрема, висновок судової експертизи, яким встановлено численні порушення банківською установою вимог нормативних актів під час укладення кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деражнянського районного суду від 15 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг банку.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 26 березня 2008 року № HMD0GA00008045 та додаткову угоду від 22 вересня 2011 року № 1, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Застосовано наслідки визнання договору недійсним та визнано недійсними: іпотечний договір від 26 березня 2008 року, додатковий договір від 20 жовтня 2011 року до іпотечного договору від 26 березня 2008 року; додаткову угоду від 22 вересня 2011 року до договору іпотеки від 26 березня 2008 року № HMD0GA00008045, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір поруки № HMD0GA00008045 від 22 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір поруки № HMD0GA00008045 від 22 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 7 282 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову банку та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір, укладений із порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Здійснення банком нечесної підприємницької діяльності призвело до введення позичальника в оману.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 7.2 та 8.1 кредитного договору, укладеного 26 березня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в частині винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів.

В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

У задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що умови кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів є несправедливими умовами, оскільки вони не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо інших вимог зустрічного позову, апеляційний суд виходив із відсутності правових підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, як і укладених на його виконання договорів забезпечення

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк», апеляційний суд зазначив, що банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 , а з наданого розрахунку неможливо встановити підстави проведення оплати процентів після того, коли заборгованість за процентами була встановлена на нульовій відмітці.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_2 та акціонерне товариство «КБ «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником ПАТ «КБ «ПриватБанк», подали касаційні скарги.

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційної інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

АТ «КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі, а в зустрічному позові відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 аргументована тим, що апеляційний суд, вирішуючи спір, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не навів мотивів та аргументів, на підставі яких він не погодився з висновком суду першої інстанції, не звернув увагу на вимоги та роз`яснення, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Касаційна скарга АТ «КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди не дослідили надані банком докази та не надали їм оцінки у їх сукупності. Вважає, що у разі незгоди з розрахунком заборгованості, суд повинен навести у рішенні свій розрахунок, проте цього не зробив.

Відзив/заперечення на касаційні скарги не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року.

Витребувано із Деражнянського районного суду Хмельницької області цивільну справу № 673/69/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі за касаційною скаргою АТ «КБ «ПриватБанк» на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2018 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 вищезазначену справу призначено до судового розгляду упорядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Обставини справи

Суди встановили, що 26 березня 2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір № HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21 214,30 доларів США зі сплатою 18,81 % річних та терміном повернення до 25 березня 2013 року.

Пунктом 7.2. кредитного договору від 26 березня 2008 року передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахований останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит надається у валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Згідно з пунктом 8.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки на касу на строк з 26 березня 2008 року до 25 березня 2013 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 21 214, 30 доларів США на наступні цілі: 20 000 доларів США - на споживчі цілі, 2 562,75 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пункту 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,44 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2. даного договору.

26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом.

Окрім того, кредитний договір забезпечений договорами поруки, укладеними 22 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_3 , між банком та ОСОБА_2 .

Додатковою угодою від 22 вересня 2011 року № 1 внесено зміни до кредитного договору, відповідно до пункту 1 якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до 30 вересня 2011 року, зменшено на 347,245 дол. США.

Згідно з розрахунком, наданим банком, станом на 07 грудня 2015 року розмір кредитної заборгованості становить 15 221,70 доларів США, в тому числі 9 656,72 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1904,60 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 49,37 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 2 876,10 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання договору; а також штрафи за невиконання грошових зобов`язань за договором: 10,58 доларів США - штраф (фіксована частка); 724,34 доларів США - штраф (процентна ставка).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк», та залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Результат аналізу указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорювані нею договори укладені з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови, які вказують на здійснення банком нечесної підприємницької діяльності. Зазначала, що банк приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, також вказав у занижені значення показників суттєвих умов договорів, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку вона сплатила б банку, повертаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Банк готуючи кредитний договір, а в подальшому і додаткові угоди до нього свідомо вводив її, як позичальника в оману з метою неправомірного отримання завищених сум винагороди.

Встановивши, що умови кредитного договору (пункти 7.2 та 8.1) передбачають сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, які є несправедливими, суд апеляційної інстанції визнав їх недійсними.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про задоволення цих вимог ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційний суд також установив, що, окрім пунктів 7.2 та 8.1 кредитного договору, інші умови містять встановлені законом реквізити, сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов, які визначають суть кредитних правовідносин. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Спірним договором визначено основні умови кредитування, зокрема, валюта, сума, мета, строк, форма надання грошових коштів, розмір процентної ставки та спосіб погашення зобов`язання. Додатками № № 1, 2 визначено загальну вартість кредиту та графік погашення кредитної заборгованості. Ці додатки є невід`ємними частинами договору, які конкретизують умови кредитування.

Обставин, які б свідчили про введення в оману позичальника кредитором, судом не встановлено.

За таких обставин, висновок апеляційного суду про відсутність передбачених статтями 215, 230 ЦК України підстав для визнання кредитного договору в цілому та укладених на його виконання договорів забезпечення недійсними, є правильним.

У заявлених вимогах до боржника та поручителів АТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з них заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 221,70 доларів США, яка виникла станом на 07 грудня 2015 року, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову банку, послався на те, що банківська установа не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 , а з наданого розрахунку неможливо встановити підстави проведення оплати 1 660,88 дол. США в якості сплати процентів. Крім того, після цієї оплати в розрахунку також не зазнала змін сума, визначена в графі щодо заборгованості за тілом кредиту, оскільки як до, так і після оплати 1 660,88 дол. США тіло кредиту залишилося незмінним, 14 570,67 дол. США. Також банк не надав обґрунтування нарахувань за кредитом, враховуючи недійсність пунктів 7.2, 8.1 кредитного договору.

В частині вирішення позовних вимог АТ «КБ «Приватбанк» з висновком апеляційного суду погодитися не можна, виходячи з такого.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що в силу статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Тобто, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 759/19101/15-ц (провадження № 61-17061св18), від 14 березня 2018 року у справі № 191/4771/16-ц (провадження № 61-1219св17).

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 не свідчать про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення в оскарженій ним частині. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Доводи касаційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк» дають підстави для висновку, що судове рішення апеляційного суду частково постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» задовольнити частково. Постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 7.2 та 8.1 кредитного договору, укладеного 26 березня 2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , що стосується винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові. В частині вирішення інших вимог зустрічного позову постанову апеляційного суду залишити без змін.

В частині вирішення позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» постанову апеляційного суду скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року в частині позову акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів 7.2 та 8.1 кредитного договору в частині, що стосується винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, скасувати.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року в частині позову акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів 7.2 та 8.1 кредитного договору в частині, що стосується винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, відмовити.

У решті постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук