Єдиний унікальний номер 234/2973/19 Номер провадження 22-ц/804/69/20
Головуючий у 1-й інстанції Лутай А.М. Єдиний унікальний номер 234/2973/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/69/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 вересня 2019 року цивільну справу № 234/2973/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат за сплачені комунальні послуги (головуючий у 1 інстанції суддя Лутай А.М., повний текст рішення складено 17 вересня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (до зміни прізвища ОСОБА_3 ) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення понесених ними витрат на оплату комунальних послуг, в якому зазначили, що вони є співвласниками нежитлового приміщення АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/3 частині кожному. Проте комунальні витрати та витрати пов`язані з утриманням спільного майна сплачуються лише позивачами. Загальна сума понесених ними витрат на оплату комунальних послуг та послуг з охорони приміщення складає 68353,52 грн.

Так, за договором від 01.06.2013 року №1237 купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, якій укладено між ТОВ «Краматорськтеплоенерго» та ОСОБА_2 , за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01.06.2013 року по листопад 2018 року було сплачено 16 855,78грн.

За договором від 02 березня 2015 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для нежитлових приміщень, укладеного між ТОВ «Житлово-комунальна компанія МК-2010» та ОСОБА_3 , за надані послуги з утримання приміщення та прибудинкової території за період з 31.03.2015 року по 31.08.2018 рік, було сплачено 1 545,40грн.

На підставі типового Договору №8314/78765 та Заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, укладеного між ПАТ «Донецькоблгаз» та ОСОБА_2 про надання послуг з газопостачання, за надані за період з січня 2014 року по грудень 2018 року послуги з газопостачання у спірне приміщення було сплачено 5 077,60 грн.

За договором від 09 березня 2016 року №16/07, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «СБ «ТИТАН-2» на охорону об`єктів за допомогою засобів охоронної сигналізації за період з 01.03.2016 року на надані послуги було сплачено 20 052,20 грн.

На підставі Договору №2626 від 17.10.2016 року на постачання електричної енергії, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» за період з жовтня 2016 року по грудень 2018 року, було сплачено за ці послуги 24 822,54 грн.

Проте, починаючі з дати набуття права власності на частину зазначеного нежитлового приміщення, відповідач участі в оплаті спожитих комунальних послуг не приймає та відмовляється відшкодувати позивачем відповідну частину понесених ними витрат.

У зв`язку з чим, посилаючись на положення ст.360 ЦК України, позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь 1/3 частину понесених ними витрат за сплачені комунальні послуги та послуги з охорони приміщення. Також відшкодувати понесені ними судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 7200грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати за сплачені комунальні послуги у сумі 3 913, 13 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 131,98 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1236,60 грн., а всього 5281,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати за сплачені комунальні послуги у сумі 3 913,13 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 131,98 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 236,60 грн., а всього 5 281,71 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позову, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів зазначила, що фактично спірним приміщенням вона не користується оскільки не є учасником ТОВ «Ле гранд де люкс тур», що здійснює діяльність у цьому приміщенні. Згоди на переобладнання системи опалення та гарячого водопостачання вона не надавала, а тому не повинна нести витрати на постачання газу. Крім того, позивачами не надано доказів понесення ними витрат. На заяві-приєднанні до умов постачання природного газу з ПАТ «Донецькоблгаз», яка надана позивачами, відсутній підпис ОСОБА_2 . Також зазначає, що до позовних вимог в частині стягнення витрат на оплату послуг з теплопостачання за період з 2015 року необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки останній платіж проведено у грудні 2018 року, та на підставі цього відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач ОСОБА_3 апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 16 січня 2020 року не повідомила і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вона не з`явилася у судове засідання без поважних причин.

Від позивача ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з її хворобою, проте документів на підтвердження зазначених обставин не надано.

Згідно частини першої статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, N 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки розгляд справи вже відкладався 10 грудня 2019 року за клопотанням позивача ОСОБА_2 у зв`язку з неявкою внаслідок стану здоров`я, на час розгляду справи доказів на підтвердження поважності причин неявки не надано, та, з урахуванням того, що безпідставне відкладення розгляду справи призведе до порушення прав інших учасників справи і порушення встановлених ст.371 ЦПК України строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивачів.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Сторонами рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що сторони по справі є співвласниками нежитлового приміщення, що розташовано у АДРЕСА_1 в рівних частках. А саме: на підставі свідоцтва про право власності САВ № НОМЕР_1 від 26.03.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить право власності по 1/3 частки кожній; та на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.10.2013 року ОСОБА_1 належить право власності на 1/3 частину спірного приміщення.

В приміщенні офісу за вказаною адресою розташовується ТОВ «Ле гранд де люкс тур», учасниками якого були до 31.07.2014 року позивачка ОСОБА_2 та до 10.01.2015 року - відповідачка ОСОБА_1

Власниками нежитлового приміщення укладені договори на надання комунальних послуг та послуг з утримання зазначеного приміщення, зокрема:

01 червня 2013 року між ТОВ «Краматорськтеплоенерго» та Воробйовою укладено Договір купівлі-продажу теплової енергії № 1237.

02 березня 2015 року між ТОВ «Житлово-комунальна компанія МК-2010» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для нежитлових приміщень №149.

31.01.2019 року між ПАТ «Донецькоблгаз» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з газопостачання, якій оформлено у вигляді заяви-приєднання до умов постачання природного газу побутовим споживачам та типового Договору №8314/78765.

Відповідно до акту звірки між ТОВ «Краматорськтеплоенерго» та ОСОБА_2 за Договором № 1237 за період з 01.01.2014 року по 04.12.2018 року за послуги з постачання теплової енергії нараховано 19 768 грн. 13 коп. та сплачено 16855 грн. 78 коп.

Відповідно до акту звіряння між ТОВ «Житлово-комунальна компанія МК-2010» та ОСОБА_3 за період з 01.01.2011 року по 30.12.2018 року за надані послуги нараховано 9 164 грн. 40 коп., сплачено 7599 грн. 00 коп., кінцеве сальдо 1565 грн. 40 коп.

Відповідно до витягу з лицевого рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 за період з січня 2014 року по грудень 2017 року за надані послуги з газопостачання нараховано 10680 грн. 91 коп., сплачено 11045 грн. 90 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції, посилаючись на ст.. 360 ЦК України, виходив з того, що відповідач, як співвласник зобов`язана приймати участь у витратах на утримання спільного майна в належному стані, проте від виконання зобов`язання ухиляється, тому з неї на користь позивачів підлягає стягненню 1/3 частина витрат за надані комунальні послуги та послуги з утримання нежитлового приміщення.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Під предметом позову розуміють матеріально-правову вимогу, яка подається в суд до відповідача відносно усунення допущеного відповідачем порушення суб`єктивного права позивача. Підставу ж позову складають вказані позивачем обставини, з якими позивач пов`язує свою матеріально-правову вимогу або правовідношення, яке в цілому складає предмет позову.

Таким чином, з огляду на правила ст. 360 ЦК України у спірних правовідносинах доказуванню підлягали обставини, що підтверджують витрати, понесені кожним із співвласників на утримання спільної часткової власності, та частка кожної сторони у цій власності для визначення розміру витрат кожним із співвласників.

Із змісту судового рішення вбачається, що суд першої інстанції розглядаючи справу встановивши, що відповідач є власником 1/3 частини нежитлового приміщення, не перевіряв розмір витрат понесених кожним із співвласників, а відтак і обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача 1/3 частини понесених витрат в рівних частках на користь кожного з позивачів.

За положеннями ст.ст.12 та 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобам доказування. (ст. 78 ЦПК України)

За положеннями ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили стягнути на їх користь, у рівних частках, 1/3 частину від загальної суми понесених витрат, проте в матеріалах справи відсутні належні докази сплати ними комунальних послуг та послуг з утримання спірного приміщення (розрахункові квитанції, фіскальні чеки, тощо). На підтвердження понесених витрат позивачами були надані лише акти звірки з підприємствами, які надавали відповідні послуги, однак з них не убачається якою саме особою сплачено ці послуги та в якій сумі. Дані акти звірки містять лише інформацію щодо відсутності заборгованості з їх оплати.

За таких обставин, відповідач, як співвласник спірного приміщення зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна, проте позивачами не доведено розмір понесених ними витрат, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки відповідно до до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Та за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, однак суд застосовує позовну давність у разі обґрунтованості позову. Якщо суд зробить висновок про необґрунтованість позову, то це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд дійшов до висновку щодо необхідність відмови в задоволенні позову саме через його необґрунтованість.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючі, що у задоволені позовних вимог відмовлено, то підстави для відшкодування понесених позивачами витрат на правничу допомогу та судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції, відсутні.

Апеляційний суд при ухваленні рішення про відмову у позові, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України та того, що відповідачем при поданні апеляційної скарги було сплачено 1153 грн., вважає за необхідне стягнути з кожного з позивачів на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 576,50 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 вересня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат за сплачені комунальні послуги у сумі 3913,13грн, витрат по сплаті судового збору у розмірі 131,98грн., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1236,60грн., а всього 5281,71грн; та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат за сплачені комунальні послуги у сумі 3913,13грн., витрат по сплаті судового збору у розмірі 131,98грн., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1236,60грн., а всього 5281,71грн., скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат за сплачені комунальні послуги - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 576 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 576 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 20 січня 2020 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян