Ухвала

14 липня 2020 року

місто Київ

справа № 2-2104/2001

провадження № 61-9390ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Харківська районна державна адміністрація,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2001 року Харківська районна державна адміністрація звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про вилучення земельної ділянки.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року позов Харківської районної державної адміністрації задоволено частково.

Вилучено земельну ділянку, площею 24, 7 га з користування ОСОБА_1 , яка розташована на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області та надана для використання фермерським господарством.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Харківської районної державної адміністрації відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_2 , задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зробив висновок, що апеляційний суд належним чином не перевірив поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження (більше 15 років), зокрема, апеляційний суд в ухвалі обмежився виключно посиланням на наявність для цього поважних причин, проте не навів мотиви, якими є такі поважні причини й чому існує потреба в поновленні процесуального строку після спливу тривалого проміжку часу з моменту набуття рішенням суду законної сили.

Апеляційний суд відкрив провадження та ухвалив рішення, яким скасував попереднє рішення суду першої інстанції, попри те, що ОСОБА_1 звернувся зі значним пропуском строку апеляційного оскарження, тобто, надав перевагу встановленому факту порушення матеріального права при вирішенні судом першої інстанції спору над принципом правової визначеності без достатнього мотивування причин поновлення процесуального строку.

Верховний Суд констатував, що під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, на підставі належних та допустимих доказів ухвалити судове рішення, вирішивши питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із зазначенням мотивів його поновлення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року, суд апеляційної інстанції встановив, що заявником пропущено строк на апеляційне оскарження без поважних причин та запропонував подати обґрунтовану заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав пропуску такого строку.

Доводи ОСОБА_1 про необізнаність щодо судового рішення, яке ухвалено 14 грудня 2001 року, суд апеляційної інстанції визнав такими, що спростовані матеріалами справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 подовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року визнано неповажними наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження відмовлено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що право суду на поновлення процесуального строку не є необмеженим, отже беззаперечно вважати, що про розгляд справи та існування судового рішення стало відомо ОСОБА_1 лише 11 липня 2016 року, неможливо. Обставин, що унеможливили оскарження судового рішення впродовж 15 років з моменту його ухвалення, заявником не наведено. Поважних причини пропуску строку на оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року заявником не зазначено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 червня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції, яку просив скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не врахував наведені заявником доводи і підстави для апеляційного оскарження, зокрема, що суд першої інстанції не направляв відповідачу копію позовної заяви, судових повісток та копії рішення суду. До 2016 року відповідачу неодноразово було відмовлено у праві на ознайомлення з матеріалами справи та видачі копії рішення.

У касаційній скарзі заявник наводить доводи щодо оцінки судових повісток, направлених на його адресу, форми їх заповнення, порядку вручення.

На переконання заявника, матеріали справи містять докази, які спростовують правову позицію суду апеляційної інстанції, який позбавив права на подання додаткових доводів на захист сторони відповідача.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана на судове рішення, ухвалене 14 грудня 2001 року, щодо перевірки доводів заявника та підстав поновлення строку застосував положення процесуального закону, що діяв до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV.

Зазначене кореспондується з пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, яким визначено, що судові рішення, які ухвалені судом першої інстанції до набрання чинності цим Кодексом і не набрали законної сили, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку без подання заяви про апеляційне оскарження, якщо строк апеляційного оскарження відповідно до Цивільного процесуального кодексу України 1963 року не закінчився. Неоскаржені судові рішення, ухвалені судом першої інстанції до набрання чинності цим Кодексом, набирають законної сили у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України 1963 року.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення процесуального закону під час перевірки дотримання ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року, застосувавши положення ЦПК України в редакції Закону України від 18 липня 1963 року (далі - ЦПК України 1963 року).

За правилами частини першої статті 290 ЦПК України 1963 року сторони, а також інші особи та прокурор, які брали участь у розгляді справи, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 292 ЦПК України 1963 року апеляційні скарги, апеляційне подання прокурора на рішення суду першої інстанції можуть бути подані протягом одного місяця з наступного дня після проголошення рішення. Скарги, подання, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд за заявою особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України 1963 року стороні або іншій особі, яка бере участь у справі, в разі пропуску встановленого законом строку з причин, визнаних судом поважними, суд може поновити пропущений строк.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦПК України 1963 року рішення суду, якщо воно не було оскаржене, набирає чинності після закінчення строку на апеляційне оскарження або на апеляційне подання. У разі подання апеляційної скарги рішення суду набирає чинності після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що Харківським районним судом Харківської області ухвалено рішення 14 грудня 2001 року, із матеріалами справи ОСОБА_1 ознайомився 11 липня 2016 року, копію зазначеного рішення отримав 13 липня 2016 року.

ОСОБА_1 23 серпня 2016 року звернувся з апеляційною скаргою на рішення Харківськогорайонного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року.

Таким чином заявник звернувся до суду апеляційної інстанції з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 подана 23 серпня 2016 року, проте Верховний Суд відповідно до постанови від 19 лютого 2020 року скасував попередні рішення у цій справі, апеляційний суд під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження вірно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України).

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За правилами частини третьої наведеної статті апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав, зокрема необхідності наведення інших обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

24 квітня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про продовження строку для подання заяви щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення з метою подання доказів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

19 травня 2020 року від ОСОБА_1 надійшли матеріали на усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема, клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши доводи такого клопотання зробив висновок, що заявником не наведено поважних причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення, яке ухвалено 15 років тому.

Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження у справі, врахував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2020 року щодо необхідності перевірки поважності причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження (15 років) рішення суду першої інстанції у цій справі.

Зокрема, суд апеляційної інстанції врахував, що на підставі оскаржуваного заявником рішення Харківською районною державною адміністрацією видано розпорядження від 27 лютого 2002 року № 55 «Про зарахування земельної ділянки з фермерського господарства ОСОБА_1 до земель запасу» земельну ділянку з території фермерського господарства ОСОБА_1 , площею 24, 8 га зараховано до земель запасу Русько-Тишківської ради, ОСОБА_1 надано завдання оформити документи на право користування земельною ділянкою площею 12, 3 га пасовищ, які залишились в його користуванні.

Не погоджуючись з цим розпорядженням у березні 2014 року, ОСОБА_1 подав адміністративний позов до Харківської районної державної адміністрації Харківської області щодо оскарження зазначеного розпорядження. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що він звертався до Харківського районного суду Харківської області для отримання рішення суду за позовом Харківської РДА про вилучення земельної ділянки та листом від 09 січня 2014 року його повідомлено про відсутність в архівах цивільної справи.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у адміністративній справі позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду.

Зі змісту зазначеного рішення випливає, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти залишення його адміністративного позову без розгляду, зазначив, що з 2008 року він оскаржував розпорядження органу місцевого самоврядування до органів прокуратури та Харківської РДА.

За наведених обставин, обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції є те, що заявнику з 2008 року відомо про порушення його прав на земельну ділянку, а саме наявність розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 27 лютого 2002 року № 55, яке прийнято на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року.

Доводи касаційної скарги щодо порядку оформлення судових повісток та способу їх направлення відповідачу є безпідставними. Зазначені доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, який аргументовано їх відхилів, оскільки такі спростовано матеріалами справи, зокрема, квитанціями, які підтверджують факт відправлення судових повісток відповідачу.

Верховний Суд визнає зазначені доводи такими, що не мають правового значення, оскільки ОСОБА_1 не спростував факт направлення йому судових повісток.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про наявність об`єктивних обставин, за умовами яких ОСОБА_1 знав про оскаржуване рішення, ухвалене 14 грудня 2001 року, зокрема, зазначене підтверджено фактом звернення заявника у 2014 році з адміністративним позовом щодо оскарження розпорядження від 27 лютого 2002 року № 55, прийняте на підставі оскаржуваного заявником рішення.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Верховний Суд додатково враховує, що ОСОБА_1 пропущено місячний строк на оскарження судового рішення, визначений частиною першою статті 292 ЦПК України 1963 року, оскільки копію оскаржуваного рішення заявником отримано 13 липня 2016 року, апеляційна скарга подана 23 серпня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих причин пропуску зазначеного місячного строку, письмових доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого до касаційної скарги не подано.

Отже, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2001 року, обґрунтовано визнав, що заявником із пропуском строку на апеляційне оскарження подана скарга, а наведені причини пропуску визнано неповажними.

Доводи заявника по те, що матеріали справи містять докази, які спростовують правову позицію суду апеляційної інстанції, який позбавив права на подання додаткових доводів на захист сторони відповідача, не містять належного обґрунтування, ОСОБА_1 не зазначив, в чому полягає порушення судом апеляційної інстанції процесуальних прав заявника на подання додаткових доказів.

За наведених обставин доводи касаційної скарги не спростовують обставин, які свідчать про обізнаність ОСОБА_1 щодо рішення Харківського районного суду Харківської області від14 грудня 2001 року, оскільки заявник об`єктивно мав можливість реалізувати свої процесуальні права на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у межах процесуальних строків, визначених законом.

Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надав.

За встановленими обставинами, визначивши, що заявник отримав копію рішення суду першої інстанції, мав об`єктивну можливість звернутися до суду апеляційної інстанції зі скаргою у встановлені процесуальним законом строки, були відсутніми обставини, що унеможливлювали своєчасне звернення цієї сторони до суду зі скаргою, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано міркуваннями необхідності здійснення переоцінки досліджених судом апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року є необґрунтованою.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі за позовом Харківської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про вилучення земельної ділянки, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко