П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Бочкова Ніна Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом та просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений 17 травня 2019 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі № 3-291.

У цей же день позивачі подали до суду заяву про забезпечення позову, в якій просили вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_1 у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження зазначеної квартири; заборонити ОСОБА_1 користуватися квартирою, у тому числі, вселяти інших осіб до квартири та укладати договори оренди.

Заява обґрунтована тим, що 17 травня 2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири. Позивачі вважають, що вказаний договір дарування був укладений ОСОБА_5 в стані, в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки переніс операції з видалення злоякісних новоутворень у головному мозку. Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 25 листопада 2015 року заповідав своїм дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Власником спірної квартири відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_1 . Заявником було виявлено оголошення на інтернет-сайті «ОЛХ» від ІНФОРМАЦІЯ_1 про терміновий продаж квартири АДРЕСА_1 продавцем в якому зазначено особу на ім`я ОСОБА_1 . Позивачі вважають, що є висока загроза, що відповідач може в будь-який момент відчужити спірну квартиру, що значно утруднить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2019 рокузаяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .В задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він ніколи не створював аккаунти на ОЛХ, жодних оголошень стосовно продажу квартири також не створював, не публікував та й взагалі наміру продавати квартиру не мав. Досі незрозумілим залишається хто та з якою метою створив та опублікував оголошення на інтернет-сайті ОЛХ від ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач не має на меті переховуватися чи ухилятися чи то від вирішення родинних конфліктів, чи то від виконання будь-яких рішень, у тому числі, шляхом «термінового» продажу квартири. У своїх зверненнях до нотаріуса відповідач наполягав на необхідності закликати позивачів прийняти спадщину у вигляді автомобіля та особистих речей померлого батька. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Відповідач посилається на те, що не може бути забезпечено позов, якщо заявником не надано докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України. Заявники не довели намір відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Саме лише посилання в заяві про можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі вказують на те, що до прийняття рішення за результатом розгляду заяви про забезпечення позову представник позивачів продовжував періодично переглядати оголошення про продаж спірної квартири і такі оголошення були. До відзиву на позовну заяву представником відповідача було додано фотографію померлого ОСОБА_5 , де на задньому фоні видно кухонні меблі точно такі, які зображено на фото, що додано до оголошення про продаж квартири. Відповідач вживає заходи для продажу квартири, звернувся до ріелтора, активно розміщує оголошення про продаж спірної квартири, що свідчить про реальні наміри щодо продажу квартири. Накладення арешту на квартиру є найбільш ефективним та дієвим заходом, направленим на недопущення утруднення чи неможливості виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу в частині накладення арешту, суд першої інстанції виходив з того, що предмет позову, з яким заявник звертається до суду щодо визнання недійсним договору дарування, взаємопов`язаний зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення до подання позовної заяви може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав заявника.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступним підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (частини сьома та восьма статті 158 ЦПК України).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 , який відчужив належному йому квартиру відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Позивачі оспорюють договір дарування, оскільки вважають, що під час його укладення ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що вказаний договір є недійсним та порушує їхні цивільні права та інтереси як спадкоємців.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивачі просили, у тому числі, накласти арешт на квартиру, яка є предметом договору дарування.

Апеляційний суд вважає, що захід забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, який просять вжити позивачі, відповідає позовним вимогам та є співмірним. ОСОБА_1 , будучи власником квартири, яка може увійти до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 та бути успадкована позивачами, має можливість відчужити її на користь інших осіб. У зв`язку з цим, є підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову можливе порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, як спадкоємців ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує факт можливого відчуження квартири та вказує на те, що наміру продавати її він не має, оголошення щодо продажу квартири він також не створював та не публікував. Не може бути забезпечено позов, якщо заявником не надано докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України. Заявники не довели намір відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Саме лише посилання в заяві про можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення. При цьому, відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №754/4437/18, від 21 серпня 2019 року у справі №761/39201/18.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що за змістом ст. 149, 158 ЦПК України умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Те, що ОСОБА_1 не відчужив квартиру після набуття її у власність на підставі договору дарування, маючи генеральну довіреність протягом 4,5 років жодного разу не використав її задля особистого збагачення або спричинення будь-якої шкоди своєму брату, та, як зазначає відповідач, не розміщував оголошення про продаж, не спростовують висновки суду першої інстанції про наявність у відповідача як в одноосібного власника можливості вільно розпорядитися квартирою, якщо не вжити заходи забезпечення позову.

При задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру судом дотримано вимоги частини третьої статті 150 ЦПК України та обґрунтовано вжито заходи забезпечення позову у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

За таких обставин, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржувалася, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2019 року в частині накладення арешту залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.