Провадження № 22-ц/810/521/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Російська Федерація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 06 квітня 2020 року, ухваленого Сватівським районним судом Луганської області у складі: судді Скрипника С.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території України,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що на праві приватної власності їй належать садовий будинок з господарсько-побутовими спорудами, загальною площею 80 кв.м. в Садовому товаристві «Ольхівка» за адресою: Автономна Республіка Крим, Білогірський район Криничненська сільська рада, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2013 серії САК № 128304 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2013, індексний номер 15274647.

Також на праві приватної власності позивачці належить земельна ділянка площею 0,1200 га в Садовому товаристві «Ольхівка» за адресою: Автономна Республіка Крим, Білогірського району Криничненської сільської ради, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 12.09.2012 серії № 413809.

Збройна агресія Російської федерації проти України та незаконна анексія у квітні 2014 року Російською Федерацією Автономної Республіки Крим призвели для ОСОБА_2 до втрати вищевказаного майна, позбавлення можливості володіти, користуватись та розпоряджатися будинком та земельною ділянкою, отримувати з них доходи, що завдало їй істотної матеріальної та моральної шкоди.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

В обґрунтування майнової шкоди зазначає, що в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та, відповідно, території на якій розміщено належне на праві власності їй майно, вона позбавлена можливості доступу до свого майна та отримання з нього доходу, що порушує її права власника та позбавляє реальних доходів від здачі нерухомого майна в оренду. Так, з огляду на наявні в інтернеті оголошення, середньомісячні вартість оренди подібного по технічному стану дачного будинку становить 8000,00 грн, земельної ділянки - 3000,00 грн, що в сукупності становило б 11000,00 грн доходів від орендної плати. Розмір завданих їй Російською Федерацією збитків у формі упущеної вигоди за період з 01 березня 2014 року по 01 липня 2019 року (64 місяці) становить 704 000,00 грн (11000,00 х 64 = 704 000,00), що є еквівалентним 25378,51 Євро за офіційним курсом Національного Банку України (27,74 гривні за 1 Євро) на день підписання позовної заяви (704000,00/27,74=25378,51) та підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації.

Крім матеріальної шкоди позивачці була заподіяна і моральна шкода, яка полягає в тому, що більше п`яти років належне позивачці майно знаходиться під окупацією агресора Російської Федерації, що автоматично позбавляє її належного майна, яка не має можливості потрапити до свого господарства, що набулось на протязі всього життя трудоміскою працею, використовувати його у власних цілях, користуватися і розпоряджатися своєю нерухомістю, глибокі душевні страждання.

Враховуючи множинний і триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, розмір моральної шкоди вона оцінює в сумі 700 000,00 грн, що еквівалентно 25234,31 Євро по курсу Національного Банку України (27,74 грн за 1 Євро) на день підписання позовної заяви (700000,00 /27,74=25234,31). Вказаний обсяг моральної шкоди вважає справедливим.

Тому просила суд стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 704000,00 грн, що еквівалентно 25378,51 Євро за курсом НБУ на дату підписання позовної заяви - майнової шкоди та 700000,00 грн, що еквівалентно 25234,31 Євро за курсом НБУ на дату підписання позовної заяви - моральної шкоди.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 06 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території України, відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із посиланням на принципи міжнародного права, виходив з мети недопущення порушення принципу імунітету держави та відсутності згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача.

ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також має місце невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не звернув достатньої уваги на предмет і підстави поданого позову, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Скаржник зазначає, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі № 914/3360/2012, є недоречним, оскільки зміст правовідносин у справах є кардинально відмінним.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2020 року головуючим у справі визначено суддю Яреська А.В. склад колегії Гаврилюк В.К., Авалян Н.М.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2020 року, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Савчука О.І. від 03 вересня 2020 року у зв`язку із прийняттям відставки судді Яреська А.В., вилучено останнього у зв`язку із закінченням терміну повноважень, визначено: новий головуючий суддя (суддя-доповідач) Назарова М.В., у складі колегії: Гаврилюка В.К., Авалян Н.М.

Повторним протоколом автомотизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 року вилучено судді Гаврилюк В.К., Авалян Н.М. у зв`язку із перебуванням у відпустці, нові судді у складі суду Кострицький В.В., Лозко Ю.П.

Апеляційне провадження по справі відкрито 08.09.2020 року та ухвалою суду від 22 вересня 2020 року призначено до розгляду на 20 жовтня 2020 року об 10-30 год.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на праві приватної власності позивачці належать садовий будинок з господарсько - побутовими спорудами, загальною площею 80 кв.м в Садовому товаристві «Ольхівка» за адресою: Автономна Республіка Крим, Білогірський район Криничненська сільська рада, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2013 серії САК № 128304 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2013, індексний номер 15274647. Також на праві приватної власності ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0, 1200 га в Садовому товаристві «Ольхівка» за адресою: Автономна Республіка Крим, Білогірського району Криничненської сільської ради, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 12.09.2012 серії № 413809.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

В постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у цивільній справі № 711/17/19 та від 03 червня 2020 року у цивільній справі № 357/13182/18 вказано, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі слід надіслати відповідачу позовну заяву із додатками і з`ясувати, чи наявна згода іноземної держави, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України.

З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

В даному випадку Російська Федерація у відповідь на судові повістки та повістки-повідомлення суду як першої, так і апеляційної інстанції не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України.

Доводи скарги, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині застосування або незастосування до Російської Федерації.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд порушив норми процесуального права, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374, 377 ЦПК України є підставою скасування судового рішення повністю з закриттям провадження у справі у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. 255, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 06 квітня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території України закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 20 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: