Ухвала

24 грудня 2020 року

місто Київ

справа № 333//7054/16-ц

провадження № 61-18787ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року у складі судді Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство Банк «БІГ Енергія» (далі - ВАТ Банк «БІГ Енергія») у вересні 2009 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2010 року позов задоволено. Розірвано кредитний договір від 15 січня 2008 року № 05/VK01-01-08, укладений між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь

ВАТ Банк «БІГ Енергія» заборгованість у розмірі 31 965, 00 дол. США. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2014 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання задоволено частково.

Замінено стягувача ВАТ Банк «БІГ Енергія» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у справі № 2-1109/10. Поновлено пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, виконавчого листа № 2-1109/10. В іншій частині вимог поданої заяви відмовлено.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2015 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. Видано дублікат виконавчого листа у справі № 2-1109/10.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у грудні 2016 року звернулося до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа від 24 липня 2015 року № 2-1109/2010 до виконання.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання задоволено. Поновлено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі

№ 2-1109/10 строком на три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення дубліката виконавчого листа

№ 2-1109/2010 до виконання відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення дубліката виконавчого листа до виконання задоволено.

Поновлено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» попущений строк для пред`явлення до виконання дубліката виконавчого листа № 2-1109/2010.

ОСОБА_2 04 листопада 2020 року звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року.

До апеляційної скарги подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції, у якому заявник зазначив, що не брав участі у розгляді справи, не був присутнім під час проголошення ухвали суду, про оскаржуване судове рішення дізнався у жовтні 2020 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого законом, оскільки матеріали справи містять об`єктивні і достатні відомості про те, що заявник обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції, отримав судову повістку 10 серпня 2018 року про виклик у судове засідання, призначене на 31 серпня 2018 року. Судом апеляційної інстанції також ураховано, що судова справа розглядалася у суді першої інстанції з 2009 року, неодноразово переглядалася судом апеляційної інстанції, зокрема і за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відсутні винятки, за умови встановлення яких наявні підстави для відкриття апеляційного провадження за скаргою на судове рішення після спливу одного року з дня складання його повного тексту.

ОСОБА_2 16 грудня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року, яку просив скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не врахував наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року, зокрема, копію зазначеного рішення отримано заявником 22 жовтня 2020 року, що, на переконання заявника, є підставою для поновлення зазначеного строку.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з врахуванням такого.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини четвертої цієї статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Правила частини другої наведеної статті визначають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій

статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Запорізький апеляційний суд, здійснюючи оцінку доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року, правомірно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був повідомлений 10 серпня 2018 року про судове засідання, призначене на 31 серпня 2018 року щодо розгляду заяви про поновлення ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

За наведених обставини не підлягає застосуванню виняткове правило (що є спеціальним до загального правила частини другої статті 358 ЦПК України) про обов`язковий присічний річний строк на апеляційне оскарження рішень судів першої інстанції), передбачене у пункті 1 частини другої цієї статті.

Щодо застосування іншого виняткового правила, за умови якого суд апеляційної інстанції може поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити апеляційне провадження після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення (пункт 2 частини другої статті 358 ЦПК України), то Верховний Суд також констатує відсутність доводів та відповідних доказів заявника про те, що пропуск зазначеного строку відбувся внаслідок виникнення обставин непереборної сили; Судом наявність таких обставин самостійно не встановлено.

Відповідно, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що наведені ОСОБА_2 підстави для відкриття апеляційного провадження не свідчать про наявність виняткових обставин, що зумовили поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить положення res judicata

(лат. - «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Безпідставне поновлення процесуального строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду та за відсутності підстав, які можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності та вимог статті 6 Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого Королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року, встановив, що заявник був повідомлений про розгляд справи (заяви про поновлення ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання) та відсутні підстави вважати, що строк на апеляційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили, тому подана 04 листопада 2020 року апеляційна скарга є такою, що подана із пропуском річного строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_2 об`єктивно дійсно мав реальну можливість реалізувати свої процесуальні права на подання апеляційної скарги на рішення (ухвали) суду першої інстанції у межах процесуальних строків, визначених законом.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_2 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надав.

За встановлених обставин, визначивши, що заявник мав об`єктивну можливість звернутися до суду апеляційної інстанції зі скаргою у встановлені процесуальним законом строки, були відсутніми обставини, що унеможливлювали своєчасне звернення цієї сторони до суду з апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2018 року.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду справ мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про поновлення пропущеного строку для пред`явлення дубліката виконавчого листа до виконання, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко