Справа № 638/8810/14-ц
Провадження № 4-с/638/110/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участю секретаря Кириллової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харків, Головного територіального управління юстиції в Харківській області Дмухіної Я.М. щодо встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова зі скаргою, в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову від 27.09.2016 року державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Дмухіної Я.М., винесену у виконавчому провадженні № 52614896 про обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами.

В обґрунтування скарги зазначає, що оскаржувану постанову державним виконавцем було винесено з порушенням ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки з 02.12.2016 року він не працює і не має постійного заробітку, однак на останньому місці роботи він працював водієм. Пошук постійної роботи здійснює саме за професією водія, оскільки не має професійної освіти і право керування транспортним засобом є єдиним джерелом для існування. Через відсутність професійної освіти не має змоги працевлаштуватись на жодну роботу, окрім найпростіших робіт. Проте у зв`язку із виявленою хворобою заявнику протипоказані фізичні навантаження. Вказує, що право керування транспортним засобом для нього є єдиним способом працевлаштування та отримання заробітку.

Боржник, стягувач та державний виконавець у судове засідання щодо розгляду скарги не прибули, що згідно з ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали вищевказаної скарги, оглянувши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22 ст. 64 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому ч.ч. 1,2 ст. 11 Закону встановлено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Частиною 1 ст. 13 Закону визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що скарга на дії державного виконавця вважатиметься прийнятною, якщо буде встановлено, що державний виконавець при здійсненні виконавчих дій своїми діями чи бездіяльністю порушив права сторони виконавчого провадження.

При цьому слід зазначити, що одними з основних засад цивільного судочинства є принципи змагальності та диспозитивності, які забезпечують реалізацію права кожної особи на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи у суді, що передбачає ст..2 ЦПК України.

Зміст принципу змагальності судового процесу розкрито у ст..12 ЦПК України, за положеннями якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В той же час, згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ст. 13 ЦПК України.

З огляду на вищенаведені норми права основною передумовою для реалізації особою права на судовий захист є наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу та відповідних доказів на підтвердження таких обставин. При цьому, звертаючись до суду, заявник зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.09.2014 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі ј частини від усіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.06.2014 року та до державного бюджету судовий збір в розмірі 243,60 грн.

На виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист.

Згідно статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Відповідно до ч. 8 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно частини 9 статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Як передбачено ч. 9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

З матеріалів скарги вбачається, що 29.08.2018 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Разом із тим, відповідно до п.1 ч.10 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі, зокрема, якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

З аналізу вищезазначених положень ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що за наявності у боржника заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, державний виконавець, в залежності від розміру утвореної заборгованості, має право зокрема, встановити боржнику ряд обмежень визначених п. п. 1-4 ч. 9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Однак у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів та обставин, викладених у скарзі, вбачається, що боржник у виконавчому провадженні - ОСОБА_1 за останнім місцем роботи працював водієм, іншої професійної освіти не має і це єдине джерело його доходу, а тому згідно вимог п. 1 ч. 10 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» до боржника не може бути застосовано тимчасове обмеження у праві керувати транспортними засобами, оскільки таке обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування, що позбавляє можливості заявника заробляти кошти та сплачувати аліменти.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст.19, 22, 55, 64 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.12, 13, 247 447, 451, 488 ЦПК України, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харків, Головного територіального управління юстиції в Харківській області Дмухіної Я.М. щодо встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - задовольнити.

Скасувати постанову постанову від 27.09.2016 року державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Дмухіної Я.М., винесену у виконавчому провадженні №52614896 про обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя: О.В. Шишкін