СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 369/7751/19

пр. № 2/759/1065/20

28 січня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександр Валерійович, ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2019 р. позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовним вимогами про визнання недійсним договору дарування від 22.05.2018 на 33/100 земельної ділянки з кадастровим номером :75:226:0007, 33/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного з відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В., скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, стягнення судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 22.05.2018 позивач та відповідач уклали договір дарування 33/100 земельної ділянки з кадастровим номером :75:226:0007, 33/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що вказані договори є недійсними, з огляду на відсутність волевиявлення позивача на укладення даних правочинів. Вказані дії вчинені під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під дією зловживання довірою відповідач, ввівши позивача в оману, заволодів майном. Правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки на момент укладення існував арешт майна, відкрито виконавче провадження, про що було відомо відповідачу. Крім того, за вчинення даних правочинів, відповідач обіцяв винагороду, яку в подальшому позивач не отримала.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2019 справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 185).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2019 справу прийнято до провадження судді Ул`яновської О.В., призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 242).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2019 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (т. 1 а.с. 245).

07.10.2019 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив про відсутність належних доказів на підтвердження викладених позивачем обставин того, що підставами укладення правочинів стали тяжкі обставини та відбувалось на невигідних умовах для позивача. Сторони уклали договір дарування, що за своєю суттю є безоплатним та не може передбачати для обдарованого отримання коштів, тобто жодних невигідних умов і не могло настати. Докази підтвердження перебування позивача у збентеженому, безвихідному стані позивачем не надано. На момент укладення правочинів, відповідачу не було відомо про існування обтяжень майна, наявності боргу у відповідача, відкритого виконавчого провадження відносно позивача, оскільки на момент вчинення правочинів нотаріусом встановлено відсутність будь-яких обтяжень на майно. Підписуючи оспорювані правочини, позивач свідомо, без тиску приймала рішення, її дії виражали внутрішню волю, що підтверджується змістом договорів. Позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню (т. 2 а.с. 10-18).

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 49), причини неявки суду не відомі.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 48, 50), причини неявки суду не відомі.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2017 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 489587 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 14).

В якості забезпечення вказаного позову ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2017 накладено арешт на 33/100 земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:226:0007, що на праві власності належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 13).

Постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 01.06.2018 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення коштів, накладено арешт на майно боржника (т. 1 а.с. 18).

Постановою державного виконавця Баштанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу юстиції у Миколаївській області від 15.05.2018 знято арешт з 33/100 частки земельної ділянки з кадастровим номером :75:226:0007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавче провадження закінчено (т. 1 а.с. 15-17, т. 2 а.с. 29-35).

18.05.2018 Баштанським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального відділу юстиції у Миколаївській області внесено відомості до реєстру щодо припинення обтяження зазначеної земельної ділянки.

22.05.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування 33/100 частин житлового будинку, відповідно до умов якого дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар 33/100 частин житлового будинку під АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 29).

Крім того, 22.05.2018 позивач та відповідач уклали договір дарування 33/100 частини земельної ділянки, за умовами якого дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар 33/100 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :75:226:0007, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку (т. 1 а.с. 30).

При посвідченні зазначеного правочину приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. було здійснено перевірку, зокрема, наявності відомостей щодо відсутності заборони відчуження вказаного нерухомого майна.

Умовами договору визначено, що сторони стверджують, що укладення даного договору, ними є повністю осмисленими, не є наслідком обману, погроз, насильства, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

Відомості про ОСОБА_3 як власника вказаного майна 22.05.2018 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 33-43).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.11.2018 скасовано постанову державного виконавця Баштанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу юстиції у Миколаївській області від 15.05.2018 про зняття арешту з 33/100 частки земельної ділянки з кадастровим номером :75:226:0007, що знаходиться АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15-17).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені ст.ст. 229, 230 ЦК України.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини ч. 1 ст. 229, ст. 230 та ст.ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Однак, аналіз вказаних фактів та наданих суду доказів дає підстави вважати, що позивачем не надано доказів того, що оскаржувані нею договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідача та що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто позивач не довела обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог, зазначаючи при цьому, що відповідач обіцяв грошову винагороду за укладення договору, на момент укладення договору існувало обтяження на спірне майно, тощо.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного та керуючисьвимогами ст.ст. 203, 215, 2229, 230, 717 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександр Валерійович, ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 06.02.2020.