22-ц/804/1828/20
242/3012/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3012/19

Номер провадження 22-ц/804/1828/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,

секретар Галстян Г.Г.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

- Міністерство оборони України,

- Військова частина НОМЕР_1 ,

третя особа: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Моторного (транспортного) страхового бюро України,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року, у складі судді Владимирської І.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ,

третя особа: ОСОБА_2 ,

про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог заяви

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 , третя особа ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з МТСБУ, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 у відшкодування майнової шкоди 47660 грн, у відшкодування моральної шкоди 100000 грн та понесені по справі судові витрати.

В липні 2019 року відповідач Військова частина НОМЕР_2 та позивач ОСОБА_1 звернулись до суду із заявою про заміну неналежного відповідача Військова частина НОМЕР_2 на нового відповідача -Військову частину НОМЕР_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2017 року, замінено неналежного відповідача по справі Військову частину НОМЕР_2 на належного відповідача Військову частину НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову вказував, що 26 травня 2017 року о 07 годині 15 хвилин у м. Авдіївка Донецької області по вул. Воробйова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля позивача Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , під його керуванням, та автомобіля КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_2 . Вина ОСОБА_2 в ДТП доведена постановою Селидівського міського суду Донецької області, якою його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за статтею 124 КУпАП. Внаслідок ДТП, належний позивачу автомобіль, зазнав механічних пошкоджень. Цивільна відповідальність водія під час керування вказаним автомобілем не застрахована, а тому відповідальність за майнову шкоду в межах ліміту відповідальності має нести МТСБУ.

Крім цього, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000 грн. Вважає, що саме військова частина виявила легковажність, доручивши керування автомобілем ОСОБА_2 . У даному випадку, позивач та його жінка ледь залишились живими, так як ОСОБА_2 , керуючи автомобілем КРАЗ, наїхав на автомобіль позивача та не збирався зупинятись. Позивач тривалий час після ДТП вимушений звертатись до лікарів та психологів, вживати дорогі ліки. Крім цього, поведінка військового ОСОБА_2 та військової частини, після вчинення ДТП, вимусила його більш сильніше страждати, тому що замість вибачення та компенсації вчиненої шкоди, вони ухилились від обов`язку відшкодувати шкоду. Внаслідок ДТП було пошкоджено майно та позивач нервував, у нього погіршився стан здоров`я, чим йому завдана моральна шкода.. Все це спричинило позивачу моральну шкоду.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача у відшкодування завданої матеріальної шкоди 47 660 грн, моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України () на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 47 660 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 скоїв ДТП під час виконання службових обов`язків, тому відповідальність за завдану шкоду, повинна нести Військова частина НОМЕР_1 , оскільки вказана військова частина була його місцем проходження військової служби, а ДТП сталася під час виконання ним військового обов`язку як водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерного взводу інженерно-технічної роти.

Оскільки власник транспортного засобу, водій якого винний у ДТП, свою цивільно-правову відповідальність не застрахував, суд дійшов висновку, що відповідальність за спричинену матеріальну шкоду в межах страхових сум повинно нести МТСБУ, а саме в сумі 47660,00 грн.

Суд не погодився із запереченнями МТСБУ щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди у зв`язку з тим, що потерпілий не звертався до них з відповідною заявою, оскільки з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом 27.05.2019 року, коли про дану ДТП дізналось МТСБУ, до часу ухвалення рішення 12.03.2020 року, воно не вчинило жодних дій щодо відшкодування шкоди. Крім того, суд, посилаючись на положення статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов висновку, що зазначеною статтею передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), жодна з яких не має відношення до даної справи.

Враховуючи ступень моральних страждань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

09 квітня 2020 року відповідач Військова частина НОМЕР_1 через суд першої інстанції подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього моральної шкоди, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та відмовити позивачу у відшкодуванні моральної шкоди повністю.

15 квітня 2020 року відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України, через суд першої інстанції подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову до нього, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, внаслідок порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права і неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, просив скасувати рішення суду в оскаржуваній частині, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до МТСБУ.

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2020 року апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи відповідача Військової частини НОМЕР_1 , який подав апеляційну скаргу

В мотивування апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що відповідно до положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У даному випадку, позивач обґрунтував свої позовні вимоги, тим, що у зв`язку із ДТП він зазнав душевних страждань внаслідок пошкодження свого майна (автомобіля), зміну його звичайного способу життя, душевних стражданнях і хвилюваннях, вимушеними змінами у життєвих стосунках, що ніяким чином не пов`язано зі змінами у стані його здоров`я. А отже, в даному випадку обов`язково повинна бути врахована наявність вини.

Моральна шкода, яку зазначив позивач у позовній заяві, була завдана (спричинена) йому саме внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , а не каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, та саме ОСОБА_2 повинен відшкодувати моральну шкоду, як наслідок своїх протиправних дій.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не встановив наявність такої шкоди, не з`ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, а лише частково торкнувся питання про її розмір, не з`ясувавши її наявність.

Доводи відповідача МТСБУ, який подав апеляційну скаргу

Апеляційна скарга МТСБУ мотивована тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми права, визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки цей нормативно-правовий акт є спеціальним, що визначає порядок визначення розміру матеріальної шкоди. Зазначеним законом передбачений обов`язок водія транспортного засобу, причетного до ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Після настання 26 травня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди, власник пошкодженого транспортного засобу Geеly, державний номер НОМЕР_3 в порядку статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не звертався до МТСБУ з повідомленням про настання ДТП. Про настання вказаної пригоди відповідач дізнався з позову, який було отримано 25 червня 2019 року. Неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Внаслідок цих обставин МТСБУ не несе відповідальності за нанесену шкоду. Зазначені строки є присічними і поновленню не підлягають.

Судом при розгляді справи не враховані правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2018 року по справі № 910/7449/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16 та у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року № 3-49гс15, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 724/1009/16 ц.

Відзив на апеляційну скаргу

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу відповідача Військової частини НОМЕР_1 посилається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, винесеним на підставі належних доказів. Відповідач не враховує постанову Донецького апеляційного суду, в якій суд дійшов висновку хто повинен нести відшкодування спричиненої шкоди. Після даної ДТП внаслідок перенесеного стресу та переживань він захворів онкологічною хворобою та став особою з інвалідністю 1 групи.

У відзиві на апеляційну скаргу МТСБУ позивач зазначив, що власник транспортного засобу, водій якого винний у ДТП, свою цивільно-правову відповідальність не застрахував, що не заперечувалось сторонами. Жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку потерпілого в разі заподіяння йому шкоди з вини особи, яка не має полісу обов`язково страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, спочатку звернутися до МТСБУ (або) отримати від нього рішення про відмову у здійсненні регламентної виплати, та тільки після цього звернутися до суду. Доводи апеляційної скарги про те, що минув рік з моменту ДТП, що є підставою для відмови у здійсненні регламентної виплати безпідставні, так як менш ніж через рік після ДТП позивач звернувся з позовом до суду, у якого є право вільно, на власний розсуд обрати спосіб здійснення свого права вимоги до зазначених відповідачів із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Селидівського міського суду Донецької області від 19.07.2017 року, яка набрала законної сили 31.07.2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 16.05.2017 року о 07 годині 15 хвилин у м. Авдіївка по вул. Воробйова, керуючи транспортним засобом КРАЗ спеціальний № ЕОВ4421 державний номер НОМЕР_5 , не обрав безпечну швидкість руху та здійснив зіткнення з транспортним засобом Geеly державний номер НОМЕР_3 , чим порушив вимоги п. 12.1 ПДР України. В результаті ДТП транспортний засіб Gеely, державний номер НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 02.08.2017 року в описовій частині постанови Селидівського міського суду Донецької області від 19.07.2017 року виправлено описку, а саме вірно зазначено дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди 26.05.2017 року.

Висновком спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження № 03/17 від 09.06.2017 року, встановлено, що вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , на 27.05.2017 року, з урахуванням експлуатаційного зносу становить 47 558,16 грн.

Згідно з рахунком-фактурою № 16 від 25.07.2017 року, вартість ремонту автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , становить 47 660,00 грн.

Згідно довідки № 116 від 18 березня 2019 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , старший солдат ОСОБА_2 , з 21 листопада 2017 р. по 03 жовтня 2018 р. проходив військову службу за контрактом на посаді водія машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерного взводу інженерно-технічної роти військової частини НОМЕР_2 , та автомобіль Краз 255, ЕОВ 4421, військовий номер отриманий згідно наряду від 24.09.2014 № 343/3/1068 та акту технічного стану від 09.10.2014 № 29 по теперішній час перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_2 (в/ч пп НОМЕР_6 ) (т.1 а.с.30)

Згідно довідки від 03.07.2019 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , відповідно до спільної директиви Міністерства Оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України з 26 квітня 2017 року № 322/15дск умовне найменування військова частина польова пошта НОМЕР_6 з 30 червня 2017 року анульоване та з 01 липня 2017 року присвоєно умовне найменування військова частина НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 (т.1 а.с.117).

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , представники відповідачів МТСБУ, Міністерства оборони України та третя особа ОСОБА_2 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.205 - 208, 214).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В апеляційному суді представник відповідача військової частини НОМЕР_1 Малищук І.М. підтримав апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , надав пояснення аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, а також пояснив, що ОСОБА_2 під час скоєння ДТП проходив службу за контрактом та за ним був закріплений автомобіль КРАЗ 255, військовий реєстраційний номер НОМЕР_7 , державний номер НОМЕР_5 , який перебував на обліку та знаходився на балансі військової частини НОМЕР_2 , нині - НОМЕР_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача військової частини НОМЕР_1 Малищук І.М., яка просив апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення суду в частині стягнення з відповідача військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , залишення без змін рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, та задоволення апеляційної скарги МТСБУ, скасування рішення суду в частині стягнення з МТСБУ майнової шкоди, з ухваленням у відповідній частині нового рішення про задоволення позову про стягнення майнової шкоди з військової частини НОМЕР_1 , з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону повністю не відповідає.

Згідно пункту першому частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

За пунктом другом частини першої цієї статті суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України)

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовую шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі невиплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У частині першій статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом та наявності її вини.

Тобто, частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктивного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особі - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання, утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується із нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.

Положення частини першої статті 1187 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 2 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4: не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.

Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» (далі - Положення) визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частина Збройних Сил України, його списання та використання.

Пункт 3 цього Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (пункт 5 вказаного Положення).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_2 № 116 від 18 березня 2019 року старший солдат ОСОБА_2 з 16 березня 2017 року по 18 серпня 2017 року приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей; з 21 листопада 2017 року по 03 жовтня 2018 року проходив службу за контрактом на посаді водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерного взводу інженерно-технічної роти військової частини НОМЕР_2 . Транспортний засіб марки КРАЗ 255, військовий номер НОМЕР_4 отриманий згідно наряду від 24 вересня 2014 року № 3743/3/1068 та акту технічного стану від 09 жовтня 2014 року № 29 та перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_2 (в/ч пп НОМЕР_6 ) (т.1 а.с.30).

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 19 липня 2017 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн (т.1 а.с.10)

Вказаною постановою, з урахуванням постанови цього ж суду від 02 серпня 2017 року про виправлення описки, встановлено, що ОСОБА_2 26 травня 2017 року о 07 годині 15 хвилин у м. Авдіївка по вул.Воробьйова, керуючи транспортним засобом КРАЗ спеціальний номер ЕОВ 4421, державний номер НОМЕР_5 не обрав безпечну швидкість руху та здійснив зіткнення з транспортним засобом Gееly державний номер НОМЕР_3 , чим порушив вимоги п.12.1 ПДР України. В результаті ДТП транспортний засіб Gееly державний номер НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження (т.1 а.с.10, 11).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31 грудня 2015 року № 11 з 31 грудня 2015 року військові частини НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , польова пошта НОМЕР_6 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 підпорядковані командиру військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.120 123, 137).

Отже, власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє.

Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою (т.1 а.с. 138).

В апеляційному суді представник відповідача військової частини НОМЕР_1 підтвердив обставини знаходження автомобіля КРАЗ 255, державний номер НОМЕР_5 , яким під час скоєння ДТП керував ОСОБА_2 та закріплення за останнім вказаного автомобіля.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 8 вказаної постанови роз`яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст.47 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»).

Відповідно до частин 3, 4 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідальність за спричинену військовослужбовцем старшим солдатом ОСОБА_2 моральну шкоду, повинна нести військова частина, на обліку та в оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки - транспортний засіб марки КРАЗ, військовий номер НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .

Відповідно до пункту третього частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Встановив, що з вини ОСОБА_2 під час виконання ним службових обов`язків трапилась ДТП, внаслідок якої було пошкоджено майно позивача (автомобіль), у зв`язку з чим ОСОБА_1 переніс душевні страждання та хвилювання, враховуючи ступінь вини відповідача, зміну звичайного способу життя, який залишився без засобу пересування, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу в розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не дають підстав для висновку про те, що заподіяну позивачу моральну шкоду повинна відшкодовувати особа, з вини якої була скоєна ДТП, а саме третя особа ОСОБА_2 , оскільки останній не несе в прямому безпосередньому порядку відповідальності за шкоду перед потерпілим ОСОБА_1 .

Погоджуючись з рішенням суду в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає помилковим покладення на МТСБУ обов`язок відшкодувати заподіяну позивачу майнову шкоду, пов`язану з пошкодженням під час ДТП автомобіля.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та

виконувати інші умови договору.

Згідно статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1961-IV), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1. статті 22 Закону№ 1961-IV).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечував представник відповідача військової частини НОМЕР_1 в апеляційному суді, цивільно-правова відповідальність військової частини НОМЕР_1 , як власника автомобіля КРАЗ 255, військовий номер НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , не була застрахована. ОСОБА_1 з повідомленням та заявою до МТСБУ не звертався.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо - транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV слід зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

У Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Але у будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП трапилась 26 травня 2017 року, а до суду з даним позовом до МТСБУ про стягнення страхового відшкодування, позивач звернувся лише 27 травня 2019 року, тобто за спливом річного строку, що, відповідно до положень підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Законі № 1961-IV, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Висновком спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження № 03/17 від 09 червня 2017 року, встановлено, що вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , на 27.05.2017 року, з урахуванням експлуатаційного зносу становить 47 558,16 грн (т.1 а.с 35 63).

Згідно з рахунком-фактурою № 16 від 25.07.2017 року, вартість ремонту автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , становить 47 660,00 грн (т.1 а.с.27, 28).

Суд першої інстанції зазначеним обставинам не дав належної оцінки, та у порушення наведених вище норм Закону № 1961-IV, який є спеціальним до даних правовідносин, дійшов помилкового висновку щодо стягнення з МТСБУ суми відповідного страхового відшкодування (регламентної виплати), яке пов`язане з майновою шкодою, заподіяною ОСОБА_1 внаслідок пошкодження належного позивачу автомобіля в сумі 47660 грн.

Колегія суддів вважає, що у МТСБУ не винило обов`язку з відшкодування ОСОБА_1 майнової шкоди, а відтак вона повинна бути відшкодована власником транспортного засобу, тобто військовою частиною НОМЕР_1 , до якої ОСОБА_1 також пред`явив зазначені вимоги.

Військова частина НОМЕР_1 володіє на праві оперативного управління закріпленим за ним Міністерством оборони України військовим майном, зокрема, автомобілем КРАЗ 255, державний номер НОМЕР_5 , використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, тому саме вона несе відповідальність за спричинену позивачу майнову шкоду.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18).

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Задовольняючи частково позовні про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що факт заподіяння позивачу шкоди з вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 доведено та підтверджується постановою Селидівського міського суду Донецької області від 19 липня 2017 року у справі 242/2451/17. За таких обставин суд поклав обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача військову частину НОМЕР_1 , правильно визначив її розмір з урахуванням ступеня заподіяної моральної шкоди та виходячи з засад розумності та справедливості.

Підстав для скасування рішення в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення.

Стягуючи з МТСБУ на користь позивача страхове відшкодування, судом неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, оскільки суд не звернув уваги на те, що за спливом річного строку звернення з вимогою до МТСБУ про виплату страхового відшкодування, у останнього відсутній обов`язок щодо її здійснення. Та у даному випадку обов`язок з відшкодування майнової шкоди виникає у відповідача військової частини НОМЕР_1 .

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення майнової шкоди підлягає скасуванню, з ухваленням у відповідній частині нового рішення з наведених вище підстав.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: інваліди 1 та ІІ груп.

За наявною в матеріалах справи фотокопією довідки МСЕК (т.2 а.с.10), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 «Б» групи.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9, частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». При зверненні з позовом ним не було сплачено судовий збір.

У зв`язку з задоволенням позову ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, з військової частини НОМЕР_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 768 гривень 40 копійок на рахунок UA0026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код отримувача (код за , код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги МТСБУ сплатило судовий збір в загальному розмірі 1152 гривні 60 копійок, тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та ухваленням апеляційним судом нового рішення, понесені відповідачем МТСБУ судові витрати на сплату судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 гривень залишити без змін, в частині стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України матеріальної шкоди 47 660 гривень та судового збору 768 гривень 40 копійок скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_13 ) майнову шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 47660 (сорок сім тисяч шістсот шістдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_12 ) в дохід держави на рахунок UA0026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код отримувача (код за , код класифікації доходів бюджету: 22030106 судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 768 гривень 40 копійок.

Компенсувати Моторному (транспортному) страховому бюро України, понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1152 гривні 60 копійок, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 24 липня 2020 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева

О.М.Пономарьова