Номер провадження: 22-ц/813/812/20
Номер справи місцевого суду: 504/2823/17
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного договору утримання недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

У серпні 2017 року до Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2019 року звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 та просила визнати договір довічного утримання недійсним.

Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її подруга ОСОБА_4 , яка 22.11.2008 року склала на неї заповіт на усе своє майно, де б воно та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право.

19.09.2009 року ОСОБА_4 уклала з її донькою, відповідачкою по справі, договір довічного утримання, згідно з яким до відповідачки перейшло право власності на 1/2 частки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , що належало їй на праві власності. Посилаючись на те, що при укладанні договору довічного утримання ОСОБА_4 помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, так як думала що після її смерті ця частка квартири буде належати позивачці та у відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2019 року визнано мирову угоду від 30.01.2018 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору довічного договору утримання недійсним, наступного змісту:

- ОСОБА_3 передла у власність ОСОБА_2 1/2 частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , ОСОБА_2

- ОСОБА_2 сплачує на користь ОСОБА_3 витрати, що були пов`язані з утриманням квартири, в розмірі 2000 доларів США (двох тисяч доларів США), що сьогоднішній день, за курсом НБУ, становить 57 000,00 (п`ятдесят сім тисяч) гривень.

-Сторони погодились з тим, що відповідно до умов цієї мирової угоди ВОНИ дійшли.згоди щодо повного та остаточного врегулювання будь-яких зустрічних претензій.

-Сторони підтвердили, що всі викладені умови цієї мирової угоди відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання наслідків, зазначених у тексті цієї мирової угоди.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного договору утримання недійсним у зв`язку із укладенням мирової угоди та яка визнана судом.

27.02.2020 року не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2019 року та скасувати запис реєстрації на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Сторони по справі в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином.

Колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 09.04.2019 року, на 09.35 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст.ст. 268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 13.04.2020 року.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що договір довічного утримання укладено під час шлюбу - 19.09.2009 року, право власності на Ѕ квартири по АДРЕСА_1 набуто за час шлюбу та є спільним майном подружжя.

Зокрема зазначає, що відповідачка штучно створила спір та мирова угода порушує його право власності, як співвласника. Районний суд безпідставно затвердив мирову угоду, так як фактично відбулось відчудження.

Одночасно посилається на те, що цей договір підписаний під впливом обману, а тому відповідно до ст.. 216 ЦК є недійсним.

11.02.2020 року від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана від продажу її квартири та догляд за ОСОБА_4 вона здійснювала за свої власні кошти: сплачувала комунальні послуги, купляла та готувала для неї іжу, прибирала, провідувала у лікарні.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продаджу від 15.08.2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стали власниками в рівних частинах кожна квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

19.09.2009 року ОСОБА_4 при укладанні договору довічного утримання з ОСОБА_3 та передала їй у власність належну їй Ѕ частини цієї квартири (а.с.7).

12.11.2014 року ОСОБА_3 на підставі зазначеного договору зареєструвала за собою право власності на часту цієї квартири, яка зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до актового запису №11455 від 13.11.2014 року ОСОБА_4 померла (а.с.12).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.02.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 11.11.1995 року.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія прийшла до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦПК України укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі районний суд виходив з того, що умови мирової угоди відповідають вимогам законодавства та вона не порушує право, свободи та інтереси інших осіб.

Матеріалами справи встановлено, що договір довічного утримання укладено 19.09.2009 року, тобто в в період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Судова колегія з таким судженням районного суду погодитись не може з наступних підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї .

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за договором на користь відчужувача, за умови його укладання в інтересах сім`ї.

При розгляді справи районний суд не встановив чи укладався цей договір в інтересах сімі`ї чи інший з подружжя, який не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором.

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_1 та не встановив чи був даний договір укладений саме в інтересах сімі`ї та чи виконував він обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

З врахуванням зазначеного, районний суд порушив вимоги ч.1 ст. 207 ЦПК України, оскільки визнав мирову угоду без залучення до участі в справі ОСОБА_1 , з яким відповідачка перебувала в рареєстрованому шлюбі на час виконання спірного договору.

Згідно вимог п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2019 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс Постанови складено 13.04.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М. Сегеда

Т.В. Цюра