Номер провадження: 22-ц/813/1254/20
Номер справи місцевого суду: 520/9294/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що між сторонами 19.06.2010 року було укладено шлюб, від якого сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З травня 2016 року шлюбні відносини фактично припинені, донька проживає з позивачем. За рішеннями суду шлюб розірвано та з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. При цьому позивач зазначає, що під час шлюбу 27.04.2016 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 , 1/3 частина якої була оформлена на відповідача ОСОБА_1 та 2/3 з дозволу органу опіки та піклування на неповнолітню дитину сторін ОСОБА_4 . Таким чином позивач вказує, що сторонам по справі належить по 1/6 частині вказаної квартири, в зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на 1/6 частину спірної квартири.

В запереченні відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира була подарована йому та доньці сестрою відповідача ОСОБА_5 , хоча угода і була оформлена як договір купівлі-продажу, в зв`язку з чим зазначене майно не є об`єктом спільної сумісної власності.

Третя особа ОСОБА_3 в письмових запереченнях посилається на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 порушують його матеріально-правові інтереси, оскільки відповідач ОСОБА_1 за рішенням суду винен третій особі грошові кошти, однак не повертає їх. На теперішній час 1/3 спірної квартири, що належить відповідачу, перебуває під арештом, накладеним державним виконавцем в ході виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1638,16 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру до укладення шлюбу з ОСОБА_2 за власні кошти, однак право власності було оформлено на рідну сестру ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_1 на час придбання квартири не мав ідентифікаційного коду.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, актовий запис №253, що вбачається з свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 02.03.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т. 1, а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , актовий запис №1206 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

27 квітня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., ОСОБА_5 передає у власність покупцям, а покупці приймають майно в наступних частках: в 2/3 частках ОСОБА_4 , в 1/3 частці ОСОБА_1 , і сплачують за нього оговорену грошову суму. Квартира АДРЕСА_1 , яка відчужується за даним договором, в цілому складається з двох житлових кімнат загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м. Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцької М.Л. 18.07.2009 року, реєстровий №834, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» номер запису 301 в книзі: 721пр-111 від 24.07.2009 року (т. 1, а.с.77).

При цьому з матеріалів справи вбачається, що продавець квартири ОСОБА_6 є сестрою відповідача ОСОБА_1 , про що суду надані відповідні свідоцтва про народження та про укладення шлюбу (т. 1, а.с. 79-84).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2017 року на утримання дитини з ОСОБА_1 стягуються аліменти (т. 1, а.с.18-20).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 16.02.2018 року вбачається, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.06.2014 року, винесеної державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Балалайкіною К.В., а також нерухоме майно боржника ОСОБА_1 перебуває під арештом на підставі постанови Першого Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про арешт майна боржника від 23.11.2017 року (т. 1, а.с. 128).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 22 травня 2013 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16050 грн. матеріальної шкоди, 50000 грн. моральної шкоди та 6000 грн. витрат на правову допомогу, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 50000 грн. моральної шкоди. На підставі вказаних рішень було відкрито виконавче провадження, в ході якого державним виконавцем був накладений арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , в тому числі і на 1/3 частину спірної квартири по даній справі.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що спірні правовідносини є сімейними та регулюються положеннями Глави 8 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана відповідачем ОСОБА_1 та його неповнолітньою донькою ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, тобто в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У ході судового розгляду справи відповідач стверджував, що квартира була йому та дитині сторін подарована, але договір укладений як договір купівлі-продажу, при цьому будь-яких коштів відповідач продавцю - своїй сестрі не передавав, та сторона відповідача наполягала на безоплатному договорі, про це зазначено в письмових запереченнях.

В подальшому сторона відповідача стверджувала, що вказана квартира 18.07.2009 року була придбана відповідачем на ім`я його сестри за його кошти. Окрім того, відповідач надав в судовому засіданні додаткові пояснення про те, що участь в придбанні вказаної квартири 18.07.2009 року приймала і мати відповідача, тобто купували квартиру на ім`я сестри відповідача на кошти його та його матері.

До пояснень сторони відповідача ОСОБА_1 щодо того, що вказаний договір від 27 квітня 2016 року був насправді договором дарування, та інших свідчень щодо придбання вказаної квартири, суд першої інстанції вірно поставився критично, оскільки вказані доводи належними та допустимими в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказами не підтверджені.

Та обставина, що вказана квартира була відчужена сестрою відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_8 не спростовує та не виключає можливість відплатного придбання квартири відповідачем.

Доводи сторони відповідача щодо того, що саме позивач вимагала укладення договору купівлі-продажу та вказана угода була здійснена під її тиском будь-якими доказами не підтверджені та не впливають на суть спору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції до вмотивованого висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягала стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк