П О С Т А Н О В А

іменем України

19 жовтня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 22 грудня 1985 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01 лютого 2012 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення вона та син змінили прізвище на ОСОБА_4 .

Вказувала, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06 лютого 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 1250 грн. щомісяця, починаючи з 19 листопада 2012 року до його повноліття. 21 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа листа № 2-673, виданого 18 лютого 2013 року Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення аліментів. Однак відповідач сплачував аліменти нерегулярно та не в повному обсязі. 09 серпня 2016 року виконавче провадження закінчено з огляду на досягнення сином ОСОБА_5 повноліття. При цьому, державним виконавцем у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено про наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів станом на 03 квітня 2016 року у розмірі 37833,32 грн., який відповідачем не оскаржено. Вважає, що відповідач має сплатити наявну заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, а також неустойку (пеню) за прострочення їх сплати.

У зв`язку із наведеним просила стягнути із відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 37883,32 грн. та неустойку (пеню) за прострочення їх сплати у розмірі 37883,32 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 37883,32 грн., неустойку (пеню) за прострочення їх сплати у розмірі 11437,50 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій

- 2 -

просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне дослідження доказів, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована неврахуванням судом його доводів та наданих доказів про сплату аліментів у вигляді квитанцій на загальну суму 11500 грн. із квітня по листопад 2013 року. Судом були проігноровані його клопотання про витребування виписок з банківських рахунків позивача за 2013-2016 роки, бо у нього не збереглися усі квитанції. Суд не врахував факт перебування на його утриманні дружини та її непрацездатної матері (пенсіонерки), що з урахуванням його доходу близько 10000 грн. є підставою для його звільнення від сплати пені. З усталеної судової практики вбачається, що у задоволенні вимог слід відмовити, оскільки наявна у нього заборгованість зі сплати аліментів підлягає стягненню органами виконавчої служби, а не повторно у судовому порядку.

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. З огляду на те, що відзив поданий поза межами строку встановленого ухвалою суду від14 серпня 2020 року і відсутні підстави для поновлення цього строку, оскільки позивачка не надала доказів про поважність причин його пропуску, Київський апеляційний суду ухвалою від 19 жовтня 2020 року залишив відзив без розглядна підставі положень ст.126 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму (за п.3 ч.1 ст.176 ЦПК Україниціна позову у справах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців), і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на момент закінчення виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 на утримання дитини, мається заборгованість відповідача зі сплати аліментів, як підлягає стягненню, що є належним способом захисту, передбаченим ст.ст.194, 195 СК України.

Також, суд керувався наявністю підстав для стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 11437,50 грн., яка виникла з вини відповідача як платника аліментів, який був обізнаний про свій обов`язок утримувати дитину.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Стягнення заборгованості за аліментами рішенням суду передбачено ст.ст.194-195 СК України.

Відповідно до ч.4 ст.194 СК України, заборгованість за аліментами стягується

- 3 -

незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст.199 цього Кодексу, до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно ч.1 ст.195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Ч. 2 - заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Відповідно до ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до положень ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 22 грудня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01 лютого 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Невдовзі після розлучення позивачка та син ОСОБА_5 змінили прізвище на ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06 лютого 2013 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 1250 гривень, щомісячно, починаючи з 19 листопада 2012 року до його повноліття.

21 лютого 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 36671132 з виконання виконавчого листа №2-673, виданого 18 лютого 2013 року Деснянським районним судом м.Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 син сторін ОСОБА_8 досяг повноліття.

09 серпня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 36671132, у зв`язку з закінченням передбаченого законом строку для виконання даного виду стягнень. У постанові визначена заборгованість боржника ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 03 квітня 2016 року, яка складає 37833,32 грн.

За таких обставин, з огляду на наяність заборгованості платника аліментів після закінчення виконавчого провадження, суд обгрунтовано стягнув дану заборгованість на користь позивачки.

Також, суд підставно задоволив частково вимоги позивачки про стягнення неустойки (пені) по сплаті аліментів у розмірі 11437,50 грн, вказавши у чому саме полягає невірність

- 4 -

розрахунку та навівши у рішенні свій розрахунок, з яким колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом доводів відповідача та наданих ним доказів про сплату аліментів у вигляді 3-х квитанцій на загальну суму 11500 грн. із квітня по листопад 2013 року колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Наявність у справі вказаних квитанцій не спростовує висновків суду першої інстанції про розмір заборгованості по сплаті аліментів у сумі 37833,32 грн., який визначений постановою державного виконавця від 09 серпня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 36671132.

Такі дії державного виконавця повністю відповідають приписам п.5 ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», яка покладає на виконавця обов`язок обчислення розміру заборгованості із сплати аліментів у разі закінчення виконавчого провадження.

Відхиляючи дані доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що по-перше відповідач не оскаржив у встановленому законом порядку постанову державного виконавця в частині визначеного ним розміру заборгованості по сплаті аліментівстаном на 03 квітня 2016 року, тобто на момент досягнення сином сторін повноліття.

По-друге, заперечуючи проти розміру заборгованості 37833,32 грн., відповідач не надав суду цілісного та детального розрахунку, який би спростовував висновки державного виконавця про розмір боргу, зокрема період сплати та розмір аліментів, який він мав сплатити, коли і скільки він сплатив та у якому розмірі його оплата не врахована.

При цьому колегія суддів враховує, що за період стягнення аліментів із 19 листопада 2012 року до 03 квітня 2016 року, тобто 3 роки 4 місяці 15 днів відповідач мав сплатити аліменти у загальному розмірі 50625 грн., а заборгованість складає 37833,32 грн. Тобто, посилаючись на квитанції, відповідач не надав доказів неврахування виконавцем проведених ним оплат.

З викладених вище підстав посилання у скарзі на незадоволення судом клопотання відповідача про витребування виписок з банківських рахунків позивачки за 2013-2016 роки, з огляду на відсутність у нього усіх квитанціій безпідставні, оскільки розрахунок виконаний виконавцем у якого наявні відповідні документи, який не спростований і правильність якого не є предметом спору в даній справі.

У випадку незгоди із визначеним виконавцем розміром боргу відповідач вправі оскаржити його у встановленому законмо порядку, чого не зробив.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом при стягненні неустойки матеріального стану відповідача, зокрема факту перебування на його утриманні дружини та її непрацездатної матері (пенсіонерки), що є підставою для його звільнення від сплати пені безпідставні, поскільки всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, скаржник не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що вказані особи потребують утримання і у зв`язку із такою потребою знаходяться на його утриманні.

Зокрема відповідач не надав доказів, що мати дружини не отримує пенсії, чи отримує її в меншому розмірі, ніж перебачено чинним законодавством, чи що вона перебуває на обліку в органах соціального захисту як малозабезпечена особа, яка потребує допомоги, догляду тощо. Це ж стосується дружини.

Доводи апеляційної скарги про те, що усталена судова практика вказує на необхідність відмови у задоволенні вимог, оскільки наявна у нього заборгованість зі сплати аліментів підлягає стягненню органами виконавчої служби, а не повторно у судовому порядку, необгрунтовані.

- 5 -

Суд першої інстанції вірно стягнув заборгованість по сплаті аліментів з огляду на те, що виконавче провадження закінчене у зв`язку із досягненням дитиною повноліття. Відповідна постанова виконавця є чинною, що унеможливлює стягнення заборгованості у порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», як помилково вважає відповідач.

При цьому колегія суддів враховує, що в такому випадку стягнення заборгованості є належним способом захисту прав стягувача, який передбачений законом, що підтверджується правовими позиціями викладеними у цілому ряді постанов Верховного Суду, в тому числі від 29 травня 2019 року у справі № 570/7950/16-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 757/24841/15-ц, де, залишаючи без змін судові рішення про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки, Верховний Суд вказав про законність і обгрунтованість вказаних стягнень.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»).

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки відхилення апеляційної скарги та їх мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Позивачка у відзиві просить стягнути на її користь витрати на правничу допомогу по складанню відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2500 грн. З урахуванням залишення відзиву без розгляду як поданого поза межами строку, встановленого судом, підстави для стягнення вказаних витрат відсутні.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

- 6 -

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: