Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 373/726/14-ц

провадження № 61-40437св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року у складі судді Колодко Л. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сушко К. П., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були об`єднані в одне провадження ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року.

Позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 15 139,04 доларів США, що складає 409 062,04 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 27 043,30 доларів США, що складає 791 042,45 грн, стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 10 375,27 доларів США, що складає 280 336,68 грн, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що впродовж 2012 - 2013 років позивач передав у позику ОСОБА_2 , поручителем якої виступав ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , поручителями якого виступали ОСОБА_2 і ОСОБА_4 кошти, які позичалися в доларах США та євро із встановленням строку їх повернення. Відповідачі не виконали свої зобов`язання у встановлений строк.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Переяслав-Хмельницького суду від 27 квітня 2016 року позови задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 27 043, 30 доларів США, 2 000,00 євро, що за курсом НБУ складає 791 042,45 грн; стягнуто з ОСОБА_3 10 375,27 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 280 336,68 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7 354,00 грн судових витрат. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що впродовж 2012-2013 років ОСОБА_1 позичав кошти ОСОБА_3 01 серпня 2012 року - 13 600,00 доларів США строком до 01 серпня 2013 року; 02 вересня 2012 року - 5 000,00 доларів США строком до 01 грудня 2013 року. Також ОСОБА_1 позичав кошти ОСОБА_3 , поручителями якого виступала ОСОБА_4 : 02 вересня 2012 року - 13 600,00 доларів США строком до 01 грудня 2013 року, який продовжено до 31 січня 2014 року; 04 грудня 2012 року - 2 720,00 доларів США строком до 03 грудня 2013 року; 18 січня 2013 року в сумі 2 040,00 доларів США строком до 18 січня 2014 року; 18 січня 2013 року в сумі 2014 доларів США до 31 грудня 2014 року; 23 квітня 2014 року - 2 180,00 євро строком до 01 серпня 2013 року. ОСОБА_1 позичав кошти ОСОБА_2 , поручителем якої виступав ОСОБА_3 , 12 травня 2013 року в сумі 7 000,00 доларів США, строком до 01 червня 2013 року і 15 травня 2013 року в сумі 7 000,00 доларів США. ОСОБА_1 14 листопада 2012 року позичив 10 900,00 доларів США ОСОБА_3 , поручителем якого виступала ОСОБА_2 , але позивач посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 повернув зазначений борг 02 березня 2014 року, вимог про стягнення зазначеної суми не заявляв.

Враховуючи відсутність у позивача ОСОБА_1 оригіналів боргових розписок ОСОБА_2 (поручитель ОСОБА_3 ) від 12 травня 2013 року, від 15 травня 2013 року, про надання яких для дослідження в судовому засіданні наполягав відповідач ОСОБА_3 , у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення коштів за цими борговими розписками судом відмовлено.

Позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 коштів в розмірі 791 042,45 грн, з врахуванням офіційного курсу НБУ, з врахуванням зменшення позивачем ОСОБА_1 вимог щодо стягнення позичених у євро коштів за розпискою від 23 квітня 2013 року на суму 180,00 євро, статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і розрахунку відсотків річних на підставі розписок від 18 січня 2013 року в сумі 57 892,40 грн, від 18 січня 2013 року в сумі 58 688,21 грн, від 23 квітня 2013 року в сумі 60 310,60 грн, від 04 грудня 2012 року в сумі 56 738,67 грн, від 02 вересня 2012 року в сумі 535 895,76 грн підлягає задоволенню.

При цьому, ОСОБА_4 поручалася за виконання ОСОБА_3 позикових зобов`язань майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 передавав в заставу належне йому майно.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з останнього суми коштів 280 336,68 грн за розпискою від 01 серпня 2012 року з врахуванням курсу НБУ, підлягає задоволенню.

01 серпня 2012 року позивач надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 13 600,00 доларів США і з кінцевою датою повернення до 01 серпня 2013 року. Надалі ОСОБА_3 отримано ще 5 000,00 доларів США відповідно розписки від 02 вересня 2012 року, яка є невід`ємною частиною договору позики від 01 серпня 2012 року та грудня 2013 року.

Згідно з розпискою, наданої ОСОБА_3 про повернення боргу на загальну суму 8 870,00 доларів США, залишок боргу відповідача за розпискою від 01 серпня 2012 року становить 4 730,00 доларів США (13 600 - 8 870), які разом з борговою розпискою від 02 вересня 2012 року на суму 5 000,00 доларів США ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 01 грудня 2013 року (5 000 + 4 730).

На цю суму розмір відсотків річних складає 645,27 доларів США за період з 02 грудня 2013 року до 16 лютого 2016 року, а загальна сума боргу за розпискою від 01 серпня 2012 року складає 10 375,27 доларів США (9 730 + 645,27).

Справа слухалась судами різних інстанцій неодноразово.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства. Судом першої інстанції з'ясовано всі обставини справи та надана належна правова оцінка зібраним доказам, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що є підстави для задоволення позову частково. Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав оцінки наявним у справі доказам повернення ОСОБА_3 коштів на суму 25 900,00 доларів США відповідно до оригіналу розписки від 02 березня 2013 року, на суму 9 705,00 доларів США за розпискою від 17 червня 2013 року, на суму 9 405,00 доларів США за розпискою від 01 вересень 2013 року та 180,00 євро, є безпідставними, оскільки належних доказів про дійсність розписок в цій частині не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 липня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ухвалити в цій частині нове рішення, відмовивши у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Також просила зупинити виконання рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року до закінчення касаційного розгляду справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , зупинено виконання рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року до закінчення касаційного розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами застосовано норму статті 554 ЦК України, яка не підлягала застосуванню у відносинах між ОСОБА_5 і ОСОБА_4

ОСОБА_4 дійсно на розписках, виданих позичальником ОСОБА_3 від 02 вересня 2012 року, від 04 грудня 2012 року, від 18 січня 2013 року, від 23 квітня 2013 року в кінці тексту зробила запис про те, що вона виступає поручителем і гарантом повернення грошей за цими розписками, а також те, що вона у власності має квартиру АДРЕСА_2 . Інших правочинів на забезпечення зобов`язань позичальника за участю ОСОБА_4 у формі поруки матеріали справи не містять.

Проте забезпечення зобов`язань порукою встановлюється у письмовій формі, порушення якої призводить до нікчемності домовленості сторін. Оскільки ОСОБА_4 не укладала договору поруки, то порука є нікчемною.

Договір застави нерухомого майна має бути посвідчений нотаріально, що також не вчинялося сторонами.

Судами встановлено, що боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 підтверджуються не письмовим договором, а розписками, які не є письмовою формою договору, а є письмовими доказами, оскільки підписуються лише позичальником. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 667/933/14-ц.

Написи на зазначених розписках про поруку ОСОБА_4 є нікчемними. Такі розписки не можуть бути договором поруки та договором іпотеки.

Крім того, судами не враховано, що майновий поручитель відповідає виключно у розмірі вартості предмету іпотеки, тому не несе солідарної відповідальності за забезпеченим зобов`язанням.

Судами не враховано висновок Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року за № 6-109цс14 про те, що на майнову поруку не поширюються норми про поруку, оскільки вони є різними засобами забезпечення зобов`язань і іпотекодавець відповідає за зобов`язаннями боржника лише у межах вартості предмета іпотеки.

Суди не перевірили, чи належала зазначена у розписках квартира ОСОБА_4 і чи укладала вона договір з ОСОБА_1 , щодо застави цієї квартири.

Апеляційний суд не врахував висновок суду касаційної інстанції у цій справі про необхідність встановлення під час нового розгляду чи укладався договір іпотеки в порядку, передбаченому законом.

До суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_4 подавалися докази того, що у 2012-2013 роках ОСОБА_4 належала 1/3 частка у праві власності на зазначену квартиру та договір її застави не укладався. Цим доказам не було надано правової оцінки.

Апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 і не продемонстрував їй, що вона була почута цим судом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (стаття 546 ЦК України).

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Отже, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Крім того, у статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги 5 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести наступні: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із частиною другою статті 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а частиною другою статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із частиною першою статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Аналіз зазначених норм свідчить, що оскільки такий вид забезпечення виконання зобов`язання як порука спрямований на захист майнових інтересів кредитора, то такий договір може бути укладений лише між поручителем та кредитором за первісним, основним договором, що свідчить про необхідність при вирішенні питання про визнання недійсним договору поруки, визначення права осіб на укладення спірного договору.

При цьому зміст правовідносин поруки полягає в тому, що поручитель виконує взяті боржником зобов`язання за нього.

Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України».

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) наголошено, що у статті 629 ЦК України закріплено одну з основну засад цивільного права - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд в частині солідарного стягнення суми боргу з відповідача ОСОБА_4 , встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, з підстав викладених у рішенні.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення суми боргу в тому числі з ОСОБА_4 , суд першої інстанції, визначився правильно з характером спірних правовідносин, зокрема, враховував, що відповідач ОСОБА_4 поручалась за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики.

За змістом статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникненння спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судами встановлено, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 не заперечувала факту зазначення нею у розписці посилання на забезпечення порукою виконання боргових зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , а тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо нікчемності правочину. Відомостей щодо звернення відповідача ОСОБА_4 з позовом про визнання недійсним договору позики в частині поруки матеріали справи не містять, а отже діє презумпція правомірності договору, передбачена статтею 204 ЦК України.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що між сторонами насправді виникли правовідносини майнової поруки (іпотеки, застави) та недотримання сторонами при укладенні договору обов`язкової нотаріальної форми свідчить про бажання заявника уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань за договором позики як поручителя.

Суди попередніх інстанцій правильно вирішили питання щодо відповідальності ОСОБА_4 як поручителя, що відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та основним засадам цивільного судочинства, зокрема, принципу верховенства права (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судами норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права, що вплинули на правильність по суті та законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В.А. Стрільчук М. Ю. Тітов