Справа № 618/993/20
Провадження № 2-о/618/42/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Дворічанський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Рябенко Л. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу № 618/993/20 за заявою ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, заінтересована особа - Куп`янський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), юридична адреса: 63701, Харківська область, м. Куп`янськ, вул. 1 Травня, буд. 14-Б,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, заінтересована особа - Куп`янський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), обґрунтовуючи свою заяву тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території помер її чоловік ОСОБА_2 , про що свідчить «Свидетельство о смерти серии НОМЕР_1 , выданное отделом ЗАГС Стахановского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики 03 сентября 2020 года», «Справка о причине смерти № НОМЕР_2 от 31 августа 2020 года», «Врачебное свидетельство о смерти № НОМЕР_2 от 31 августа 2020 г.», копія фотокартки з місця захоронення. А коли заявниця звернулась до Куп`янського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану щодо видачі свідоцтва про смерть чоловіка, їй було відмовлено, оскільки вказане свідоцтво було видане неналежним органом на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а отже воно не має юридичної сили.

Встановлення вказаного факту необхідно заявниці для державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання свідоцтва про смерть відповідно до чинного законодавства України, отримання допомоги на поховання.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву, в якій підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити та провести розгляд справи за її відсутності.

Представниця заінтересованої особи - Куп`янського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення заяви, просила розглянути справу за її відсутності.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 04 листопада 1952 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 16 травня 2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одружились 16 травня 2003 року, про що в книзі записів актів про одруження зроблено запис за № 166.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 03 вересня 2020 року, виданого так званим «отделом записи актов гражданського состояния Стахановського городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Руспублики», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний запис акта № 1038.

Відповідно до довідки про причину смерті № НОМЕР_2 від 31 серпня 2020 року, виданою так званою «Стахановской центральной государственной многопрофильной больницей», причина смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є гострий інфаркт головного мозку.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № НОМЕР_2 від 31 серпня 2020 року, виданим так званою «Стахановской центральной государственной многопрофильной больницей», ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті: гострий інфаркт головного мозку.

Факт смерті ОСОБА_6 також підтверджено фотокарткою з місця поховання.

Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Стаханов входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Оскільки свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 03 вересня 2020 року, видане так званим «отделом записи актов гражданського состояния Стахановського городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Руспублики», тобто видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, то відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» воно є недійсним і не створює ніяких правових наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Факт смерті та поховання ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території, крім зазначених вище документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, підтверджується також фото з кладовища, наданим заявником.

У зв`язку з тим, що смерть ОСОБА_2 настала на території, де нині жодний орган державної влади України не працює та проходить операція об`єднаних сил, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, є неможливим.

Однак, відповідно до статей 3,8,9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Беручи до уваги викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи (довідка про причину смерті, свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, і , враховуючи, що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті ОСОБА_2 неможлива, приходить до висновку, що факт смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України - у м. Стаханов Луганської області, є доведеним та підлягає встановленню, а тому вимоги заявника підлягають задоволенню.

Встановлення даного факту необхідно заявниці ОСОБА_1 для державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання відповідного свідоцтва про смерть відповідно до чинного законодавства України, отримання допомоги на поховання.

На підставі ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 19, 81, 258, 259, 263 265, 268, 273, 293, 294, 315, 316, 317, 319, 352, 354, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Стаханов Луганської області, проживав на час смерті в м. Стаханов Луганської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Стаханов Луганської області, причина смерті: гострий інфаркт головного мозку.

Допустити негайне виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов