Провадження №22-ц/812/558/20
Провадження №22-ц/812/584/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого суддіБондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання- Гавор В.Б.,

за участі: представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кривенко О.В., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування безпідставно набутими коштами,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позивачка зазначала, що згідно платіжних доручень за період з 18 травня 2017 року по 26 березня 2019 року зі свого карткового рахунку помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 443063 грн. ОСОБА_5 набув та зберігає у себе вказані грошові кошти без достатніх правових підстав.

В зв`язку з вказаним ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 443063 грн. та проценти за користування безпідставно набутими коштами у розмірі 94873,43 грн.

У вересні 2019 року ОСОБА_3 також звернувся з аналогічним позовом до суду до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В своєму позові зазначав, що ним було зі свого карткового рахунку помилково перераховано на картковий рахунок відповідача ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 70068,32 грн. згідно платіжних доручень за період з 16 серпня 2018 року по 01 жовтня 2018 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 набув та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав, ОСОБА_3 просив суд на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 70068,32 грн. та проценти за користування такими коштами у розмірі 12517 грн.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2019 року об`єднано в одне провадження два вказані позови.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року в задоволенні позовних заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що платежі здійснювалися тривалий час тобто носили системний характер, ОСОБА_4 спілкувалася текстовими повідомленнями у додатку «Вайбер» з ОСОБА_6 та просила надати номер банківської картки її батька відповідача ОСОБА_5 , за вказаних обставин, суд зазначив, що позивачами не доведено належними доказами помилкове перерахування коштів. Враховуючи фактично встановлені обставини, суд вказав на відсутність підстав для стягнення спірних коштів, в наслідок безпідставного їх набуття відповідачем.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі подали апеляційні скарги в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду суперечать фактичним обставинам справи та доказам, що їх підтверджують, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В апеляційних скаргах позивачі вказують на те, що позови ними пред`явлено до ОСОБА_5 , тоді як в судовому рішенні згадується інша не відома їм особа ОСОБА_5 .

Також апелянтами зазначено, що суд, в оскаржуваному рішенні дійшов безпідставного висновку щодо здійснення позивачами перерахунку спірних коштів через систему «Приват-24» де платниками зазначено прізвище отримувача коштів та коду платника тоді, як фактично кошти перераховувались через термінал самообслуговування про що зазначено в дублікатах чека, який не вимагає заповнення вказаних даних.

Крім цього, апелянти вказують на те, що суд безпідставно послався на неодноразове та системне перерахування коштів та зазначення прізвища їх отримувача, як на обставину, що спростовує наявність помилки. Тоді як на думку апелянтів, пріоритетне значення у вирішенні даного спору має відсутність правової підстави набуття коштів, що презюмується в застосуванні ст. 1212 ЦК України, незалежно від того чи надсилались кошти помилково чи в наслідок свідомої поведінки потерпілої особи.

Суд безпідставно вважав встановленими обставини наявності між сторонами правовідносин пов`язаних з договором займу грошових коштів, оскільки таке не підтверджено відповідачами належними доказами.

У відзиві представника відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказується на безпідставність апеляційної скарги, зазначається про те що спірні кошти перераховувалися відповідачу на виконання боргових зобов`язань, та в зв`язку з їх виконанням боргова розписка позивачам була повернута, після чого останні скористалися ситуацією та пред`явили вказаний позов.

Наявність боргових зобов`язань, на думку представника відповідача підтверджується електронними доказами, якими є роздруківка із телефонного додатку «Вайбер» розмови позивачки ОСОБА_4 з дочкою відповідача ОСОБА_6 та з дружиною відповідача, в яких позивачка повідомляла про перерахунок боргу. В зв`язку з цим представник відповідача вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 177 ЦК України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з ч.1 ст. 202, ч.ч1, 2 ст. 205, ч.1 ст. 207 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом . Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З наведених норм вбачається, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

В разі, якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Такі висновки щодо предмету регулювання положень глави 83 ЦК України викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин підлягають врахуванню судом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копій дублікатів платіжних чеків за період з 18 травня 2017 року по 26 березня 2019 року ОСОБА_4 з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок 5168……..4375 ОСОБА_5 грошові кошти у загальному розмірі 443063 грн., що підтверджується копіями дублікатів чеків, які містяться в матеріалах справи.

Також, згідно копій дублікатів платіжних квитанцій за період з 16 серпня 2018 року по 01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 з карткового рахунку було перераховано на той же картковий рахунок ОСОБА_5 грошові кошти у загальному розмірі 70068 грн. 32 коп., що також підтверджується копіями дублікатів платіжних квитанцій (т.1 а.с.9-12).

Як зазначено в позовних заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказані кошти ними було перераховано на помилковий картковий рахунок 5168……4375, який належить ОСОБА_5 , з яким вони не були знайомі та не мали з ним ніяких цивільно-правових відносин, в тому числі і щодо перерахування грошових коштів.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 має статус фізичної особи-підприємця з 31 серпня 1995 року, дані до реєстру внесено 01 березня 2005 року.

З пояснень представника відповідача ОСОБА_5 в суді першої інстанції слідує, що донька відповідача з позивачкою ОСОБА_4 укладали договір оренди нежитлового приміщення, яке розташоване в м. Києві. Крім цього, позивачка ОСОБА_4 брала в нього (у відповідача) кошти в борг. Вказаний борг повертала йому шляхом перерахунку на картковий рахунок майже три роки рівними платежами.

На підтвердження вказаних обставин, представником відповідача надано договір оренди нежитлового приміщення від 1 квітня 2017 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Предметом вказаного договору є нежитлове приміщення площею 110 кв. метрів, що знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с. 113-116). На підтвердження родинних відносин, як дочки відповідача орендодавця ОСОБА_6 суду надано копію свідоцтва про народження (т.1 а.с. 111).

Із наданих суду роздруківок із мобільного додатку «Вайбер» з телефону доньки відповідача вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбувалася переписка. Із змісту даного спілкування вбачається, що ОСОБА_4 просить ОСОБА_6 надати їй номер рахунку батька, оскільки та випадково його видалила із свого телефону. ОСОБА_6 вказує номер рахунку та зазначає його приналежність ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_4 повідомляє, що із своєї карти перерахувала 8700 грн. та, що протягом півгодини чоловік перерахує 16300 грн. (т.1 а.с. 117-123).

Районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, доказам, які надали сторони дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, районний суд зазначив, що перерахування коштів здійснювалося на одну і туж банківську картку неодноразово, а тривалий час, тобто носило системний характер, що спростовує наявність помилки в здійсненні таких перерахувань.

З наданої переписки в мобільному додатку «Вайбер» слідує, що сторони, а саме ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 були між собою знайомі, та між ними існували відносини пов`язані з необхідністю здійснення грошових переказів ОСОБА_4 на рахунок ОСОБА_5 відповідача, та здійснення таких переказів за її вказівкою її чоловіком на той же рахунок ОСОБА_5 (т.1 а.с.117-124).

Таким чином, перерахунки позивачами здійснювалися не помилково, а свідомо та виключно в силу відносин, які склалися у них з ОСОБА_5 і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів.

З урахуванням посилань в апеляційній скарзі на те, що вказані письмові докази, а саме скріншоти переписки в додатку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є неналежними доказами, оскільки приєднані до матеріалів справи без направлення їх копій позивачам, копії цих доказів були направлені представнику позивачів за її згодою під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та були отримані представником. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник позивачів не оспорювала факт телефонної переписки між позивачкою та донькою відповідача, не визнаючи того, що зміст цих розмов стосувався спірних правовідносин. Проте, належних доказів на підтвердження іншої версії щодо змісту цих розмов суду не надано.

Крім того із змісту квитанцій, наданих позивачами на підтвердження здійснених перерахунків вбачається, що платежі здійснювалися щомісячно та переважно в розмірі 24960 грн. та 25000 грн. В окремих випадках в один день здійснювалося два платежі, проте їх сума дорівнювала вказаний розмір платежу.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що позику ОСОБА_4 брала у відповідача з метою відкриття аптеки в орендованому у дочки приміщенні в м. Києві, оскільки її сім`я переїхала з м. Донецька. На підтвердження тому надані витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що ОСОБА_4 також має статус фізичної особи підприємця та мала право на здійснення діяльності оптової торгівлі фармацевтичними товарами, неспеціалізованої оптової торгівлі, роздрібної торгівлі фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах та інше (т.2 а.с. 112,113-115, 144-153).

Відповідно до довідки від 25 листопада 2014 року № , ОСОБА_4 взято на облік як внутрішньо переміщену особу, місце реєстрації якої АДРЕСА_2 , а фактичне місце проживання АДРЕСА_3 (т.2 а.с.112).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне погодитись з наведеним висновком суду, стосовно наявності договірних зобов`язальних відносин між сторонами в силу яких і здійснювалися спірні перерахування коштів і таке підтверджено як поведінкою сторін, які тривалий час не пред`являли будь-яких претензій один до одного, так і наведеними належними доказами у справі, що відповідно виключає можливість вважати ці перекази помилковими, а грошові кошти набутими відповідачем безпідставно без відповідної правової підстави.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Враховуючи, що позивачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту свого порушеного права шляхом безпідставного набуття без достатньої правової підстави відповідачем за рахунок позивачів грошових коштів, у зв`язку з чим, відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно встановив, що між сторонами мав місце договір займу за відсутності в матеріалах справи боргової розписки, не можна прийняти до уваги, оскільки, в межах даного спору суд виходив із того, що між сторонами виникли договірні відносини на підставі яких перераховувались кошти, проте конкретний характер цих договірних відносин, судом не встановлювалось а зазначено, що стосовно правової природи спірних коштів, між сторонами є спір, проте такий спір щодо безпосереднього характеру цих договірних відносин, виходить за межі даного спору.

Так, апелянти вказують на те, що суд не звернув увагу, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту і що така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс-13 а також у постановах Верховного Суду від 24 червня 2019 року по справі № 915/330/18 та від 20 червня 2019 року по справі № 752/13032/16-ц .

Однак із суті наведених висновків саме і вбачається, що перерахування спірних коштів позивачами відповідачу, як раз відповідало меті встановленого між ними договірного правовідношення, в силу якого ОСОБА_4 розшукувала номер картки ОСОБА_5 , яку випадково видалила з телефона та повідомляла, що перерахувала 8700 грн. та протягом півгодини чоловік перерахує ще 16300 грн., що і становить суму в 25000 грн., яка фактично дорівнює розміру місячного платежу, який регулярно сплачувався ОСОБА_5 . Тому висновки районного суду, є такими, що відповідають наведеним правовим позиціям касаційного суду.

Зазначення в судовому засіданні апеляційної інстанції, що грошові перекази фактично здійснювалися особам, які виконували роботу по господарству за місцем проживання позивачів, а саме здійснювали покупки продуктів харчування та інше, як розрахунок за надані послуги, не можна прийняти до уваги, оскільки таке не підтверджено будь-якими доказами, а тривалий час протягом якого здійснювалися платежі виключає можливість того, що позивачі не довідались чи до них не було пред`явлено претензії від ймовірного отримувача коштів щодо такої помилки раніше.

Апеляційна скарга також містить посилання на невірне зазначення прізвища відповідача в частині однієї літери в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та на те, що районний суд безпідставно вважав, що перекази здійснювалися через додаток «Приват24», тоді як платежі здійснювалися через банкомат, однак таке не впливає на правильність висновків суду.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування, оскільки воно відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 24 липня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова