РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

за участі секретаря судового засідання Поважної Г.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину за розпискою від 01.03.2017 року про отримання позики ОСОБА_2 в розмірі 7000 доларів США недійсним.

В обґрунтування вимог зазначає, що ОСОБА_2 на підставі розписки від 01.03.2017 року отримав від ОСОБА_3 7000 доларів США строком на один рік, та зобов`язувався сплати ОСОБА_3 кошти як винагороду в розмірі 9-12 % в місяць. Позивач вказує, що цей правочин був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки позивач давно хворіє цукровим діабетом, гіпертонією, іншими супутніми розладами здоров`я, є інвалідом 2 групи, кошти брав на лікування, а тому під такі непомірно великі відсотки. Вказує, що такими умовами, які визначено в розписці порушено справедливий баланс, відсотки є явно завищеними та несправедливими, а тому відповідач свідомо обманув позивача. Враховуючи наведене, позивач вказує, що в силу приписів Цивільного кодексу України вказаний правочин є оспорюваним, оскільки вчинений під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки, а тому його слід визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності

11 грудня 2019 року ухвалою судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

27 травня 2020 року ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проси їх задоволити на підставі доводів викладених в позовній заяві та обставин, які були досліджені в судовому засіданні.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, який підтримав в судовому засіданні, вважав позовні вимоги безпідставним, а позов таким, що поданий лише з тією метою, щоб затягнути розгляд іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до Постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року предметом договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01 березня 2017 року року є іноземна валюта - 7000 доларів США, його умовами передбачено розмір одержання процентів за користування грошовими коштами, зі сплатою винагороди в розмірі 9%-12% на місяць за користування позикою з терміном виконання на один рік.

Вказаною Постановою від 02.12.2019 року стягнуто ОСОБА_2 із в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики 7 000,00 доларів США- основного боргу; 7580,71 доларів США - проценти за користування коштами за період з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року; 368.79 доларів США 3% річних передбачених статтею 625 ЦК України за період з 02 березня 2018 року по 02 грудня 2019 року по день ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України , якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 223 Цивільного кодексу України передбачено, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пунктах 7, 19, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено, а в судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про те, що договір позики укладався під впливом тяжкої обставини, оскільки до матеріалів справи долучено лише посвідчення, яке підтверджує, те що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи. Жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що гроші за договором позики були необхідні для здійснення лікування, терміновості такого лікування, оплати рахунків за лікування чи необхідності обстеження за кордоном позивачем не надано.

Щодо помилки позивача при укладені правочину, то помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами викладені в позові обставини, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину за розпискою від 01.03.2017 року про отримання позики ОСОБА_2 недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Теребовлянський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя І.Б. Марціцка