Справа №461/9136/19
Провадження №2/461/383/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Пелех О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу «Служба у справах дітей» Галицького районну управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним, скасування розпорядження про визначення місця проживання малолітніх дітей та визначення місця проживання малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження ГРА ЛМР №204 від 22.05.2019 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 16.05.2019 року ГРА ЛМР 22.05.2019 року прийнято розпорядження №204, яким визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивачки, вказане вище розпорядження є незаконним, таким, що прийняте виключно на користь батька, з огляду на наступне. На час звернення до суду відповідач ОСОБА_2 жодним чином не реалізовував свої батьківські права та не виконував батьківських обов`язків. Стверджує, що відповідач не надавав дітям належної матеріальної допомоги, а виховання та спілкування з ними проводив виключно спілкуючись із ними по телефону та в період канікул. Комісія під час прийняття рішення не врахувала жодним чином стану здоров`я дітей, а також того, що діти тривалий час навчалися у Львівській державній хореографічній школі, а при переїзді до м.Одеси, їм доведеться змінювати начальний заклад. Стверджує, що її колишній чоловік та члени комісії примусили дітей сказати, що вони хочуть проживати з батьком. Крім того, у відповідача відсутнє власне житло в м.Одеса, а квартира, у якій він має намір прописати дітей є орендованою, у котрій також проживає дружина відповідача із дітьми. Вказує, що поведінка відповідача є аморальною і він схильний вчиняти насильство у сім`ї. На її думку, відповідач приховав від представників органу опіки та піклування свої реальні доходи, які є значно нижчими, адже офіційно не працює. Крім того, працюючи таксистом, ОСОБА_2 не буде мати часу для належного виховання дітей. Відповідач ОСОБА_2 надав комісії свою характеристику з ЛКП «Цитадель-Центр» від 04.04.2019 року, в якій вказано неправдиву інформацію, оскільки останній тривалий час не проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а за адресою: АДРЕСА_3 (з 2015 року), а згодом переїхав жити до м.Одеса. Позивачка вказує, що при визначенні місця проживання її дітей із батьком, орган опіки та піклування не перевірив фактичних обставин справи, зокрема належних умов проживання та розвитку дітей у квартирі відповідача, реальну участь батька у їх вихованні та належному утриманні.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 12.12.2019 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторі.

У судове засіданні позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явилися, подали клопотання про проведення розгляду справи без їх участі.

Представник відповідача ГРА ЛМР у судове засіданні також не з`явився, однак у відзиві на позов від 03.01.2020 року висловив своє ставлення до нього.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_3 від 24.10.2006 року серія НОМЕР_1 , ОСОБА_4 від 24.01.2008 року серія НОМЕР_2 , ОСОБА_6 від 07.10.2010 року серія НОМЕР_3 та ОСОБА_5 від 07.10.2010 року серія НОМЕР_4 , батьками малолітніх є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

22.05.2019 Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження № 204 «Про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » з батьком.

При цьому, ОСОБА_7 зобов`язано не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах матері ОСОБА_1 з дітьми.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У своїй позовній заяві, як на підставу для звернення до суду, позивач посилається на те, що ГРА ЛМР та службою у справах дітей під час видачі оскаржуваного розпорядження від 22.05.2019 року враховано лише інтереси батька дітей, а саме розпорядження є незаконним.

Однак, погодитись з вказаними вище твердженнями позивачки суд не вбачає за можливим, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Згідно зі ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч. 2 ст. 19 Сімейного кодексу України зазначено, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 Сімейного кодексу України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилається на те, що відповідачами при вирішенні питання про визначення місця проживання дітей з батьком не враховано їх інтересів.

З такою позицією позивача суд не може погодитись, з врахуванням досліджених доказів, які знаходяться у матеріалах справи, а саме:

- акту обстеження умов проживання від 11.04.2012 року за адресою: АДРЕСА_4 проведеного провідними спеціалістами відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району управління «Служба у справах дітей» ДГП ЛМР згідно якого відвідано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Квартира складається з 2-ох кімнат, коридору, кухні, санвузла. У квартирі чисто прибрано, зроблено ремонт, є необхідна побутова техніка, меблі, продукти харчування, дитячий одяг, навчальна література, комп`ютерна техніка. Для дітей створено належні умови для проживання та розвитку. Вони мають робочі місця для навчання, місця для сну;

- акту 4С-29 від 11.04.2019 року про обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, яка потребує надання соціальних послуг із встановленням диференційованої плати, згідно якого діти проживали з бабусею ОСОБА_8 та дідусем ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 . Умови проживання задовільні. Батько приймає участь у вихованні дітей;

- акту обстеження умов проживання від 09.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_1 , яким встановлено, що квартира складається з 1-ї кімнати, кухні, санвузла (суміщений). Квартира умебльована є необхідна побутова техніка. В ніші на кухні встановлено котел. З кухні є сходи на нижній рівень, де є суміщений санвузол та комірка. В квартирі є дитячий одяг відповідно віку, іграшки, навчальна література, двоярусне ліжко. Відповідно до акту складеного комісією майстрів ЛКП «Цитадель-Центр» від 10.09.2018, гр. ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації;

- акту обстеження умов проживання від 26.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого, службою у справах дітей Одеської міської ради проведено обстеження умов проживання ОСОБА_2 . Будинок складається з 6-ти кімнат, кухні, коридору, санвузла (сумісний). Кімнати чисті, прибрані, зроблено ремонт, є необхідна побутова техніка та меблі. Для виховання та розвитку дітей створено належні умови;

- довідкою від 10.04.2019 року №14, виданою Регіональним центром з надання безоплатної правової допомоги у Львівській області, згідно якої матір дітей працює адвокатом у Регіональному центрі з надання безоплатної правової допомоги у Львівській області (довідка від 10.04.2019 № 14) та адвокатом у Львівському місцевому центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги (довідка від 09.04.2019 № 43);

- довідкою про доходи №43 від 09.04.2019 року та довідкою про доходи від 18.04.2019 року, виданою «Uber Platinum».

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч.2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

Органом опіки та піклування з`ясовано думку малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про те з ким із батьків вони хочуть проживати.

Також, позивачка у позовній заяві просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Проте, вказана позовна вимога також не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Статтями 150-157 СК Кодексу передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними.

Матеріалами справи встановлено, що за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є усі умови для проживання дітей та їх навчання.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини відповідну заяву. Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до розпорядження ГРА ЛМР №204 від 22.05.2019 року, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що розпорядження ГРА ЛМР №204 від 22.05.2019 року є законним. На даний час проживання малолітніх дітей з батьком буде відповідати потребам та інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному, так і фізичному, тому суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак, у їх задоволенні слід відмовити.

Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 19, 161, 170, 171 СК України, ст.ст. 4, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 252, 256, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ід-картка № НОМЕР_5 , документ № НОМЕР_6 , видана 16.10.2019 року, ІПН НОМЕР_7 ) до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (юридична адреса:м. Львів, вул. Ф. Ліса, 1), Відділу «Служба у справах дітей» Галицького районну управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (юридична адреса:м. Львів, вул. Ф. Ліса, 1), ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_8 , виданий Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області 12 січня 20111 року, ІПН НОМЕР_9 ) про визнання протиправним, скасування розпорядження про визначення місця проживання малолітніх дітей та визначення місця проживання малолітніх дітей - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарженняна рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ід-картка № НОМЕР_5 , документ № НОМЕР_6 , видана 16.10.2019 року, ІПН НОМЕР_7 .

Відповідач: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, юридична адреса:м. Львів, вул. Ф. Ліса, 1).

Відповідач: Відділ «Служба у справах дітей» Галицького районну управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, юридична адреса:м. Львів, вул. Ф. Ліса, 1.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_8 , виданий Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області 12 січня 20111 року, ІПН НОМЕР_9 .

Повне рішення складено 20 січня 2020 року.

Суддя Зубачик Н.Б.