РІШЕННЯ

іменем України

"17" липня 2020 р. 145/786/20 2/145/483/2020 Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що йому на підставі свідоцтва про право особистої власності домоволодіння № 46 від 10.04.1991 року, належить цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Василівської сільської ради № 18 від 24.12.2015 р. ) с. Василівка, Тиврівського району, Вінницької області. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 01.06.2020 року.

У вказаному будинку зареєстровані: його дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , правнук - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . За вказаною адресою уже понад 25 років не проживає відповідачка, його онучка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_2 за даною адресою не проживає 1995 року, а тому є такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Знятись з реєстрації місця проживання відповідачка за власною заявою не бажає, оскільки у них склалися погані відносини, вони не спілкуються.

Особистих речей відповідачки у будинку немає, витрат по утриманню будинку вона не несе. За адресою реєстрації відповідачки надходять поштові повідомлення з вимогами про повернення боргів.

Ним не було подано іншого позову до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Просить визнати його онучку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала, визнала фактичні обставини справи.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступного.

Відповідно до копії свідоцтва № 46 про право власності на домоволодіння від 10.04.1991 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, по АДРЕСА_2 (а.с.3).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Василівської сільської ради № 113 від 13.05.2020 року до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: дружина - ОСОБА_3 , дочка - ОСОБА_4 , онук - ОСОБА_5 , онучка - ОСОБА_2 , правнук - ОСОБА_6 (а.с. 9).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 13.05.2020 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в даному будинку, але з 1995 року по даний час не проживає (а.с 10).

Дані обставини не заперечує відповідач.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_2 понад 25 років в належному позивачу житловому будинку не проживає, беручи до уваги те, що вона не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ухвалив:

Позов задоволити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 27.07.2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня вручення повної копії судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) строки на апеляційне оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Кіосак Н. О.