Номер провадження: 22-ц/813/3966/20
Номер справи місцевого суду: 504/2071/17
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Кобзар Юлії Богданівни на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 серпня 2019 року позов - задоволено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 загальну суму 6 604, 60 доларів США, що включає суму вкладу за Договором № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року у розмірі 1 000, 00 доларів США та нараховані проценти у розмірі 144, 60 доларів США, а також пеню у розмірі трьох відсотків у сумі 5 460, 00 доларів США.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Кобзар Юлія Богданівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.І ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, заснованості на законодавстві та доведеності і правильності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, який складається з самого вкладу, процентів з користування вкладу та пені за прострочення виконання зобов`язання.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, що:

- 05.12.2013 року між ОСОБА_1 , позивачем по справі, та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі голови правління Дубілета Олександра ОСОБА_2 , відповідач, у м. Сімферополі було укладено Договір № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт», за умовами якого позивачка передала відповідачу грошові кошти для розміщення їх на депозитному рахунку у розмірі 1 000, 00 доларів США. Вклад було оформлено на строк 366 днів до 05.03.2014 року включно. За умовами договору на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 6,5% річних Умовами договору від 05 грудня 2013 року передбачене право сторін достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за 2 банківських дні до дати розірвання договору (а. с. 11-12);

- внесення грошових коштів у розмірі 1 000, 00 доларів США до ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок 7543 підтверджується квитанцією від 05.12.2013 року (а. с. 13);

- 28.02.2014 року позивач звернулася до відділення банку у м. Сімферополі з вимогою про розірвання Договору вкладу у зв`язку із переїздом на постійне місце проживання у с. Олександрівка Одеської області. Співробітник банку повідомив під час дострокового розірвання договору, що позивач може втратити нараховані проценті і порекомендував звернутися до будь-якого відділення банку в м. Одесі, коли строк договору спливе;

- у березні 2015 року, коли строк договору вкладу сплив, позивачка звернулася з вимогою про повернення грошових коштів до відділення банку за адресою м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 1, проте отримала відмову. Також із аналогічною вимогою позивачка неодноразово зверталась до відділень у м. Одесі, які розташовані за адресами АДРЕСА_1 , дзвонила на «гарячу лінію», проте це не дало жодних результатів;

- позивачкою було здійснено заявку № 1167685 на розблокування рахунку, 4 рази її розгляд відкладали з незрозумілих підстав;

-ПАТ КБ «Приватбанк» у листі за № 20.1.0.0.0/7-20150325/1439 від 30.03.2015 року на адресу ОСОБА_1 підтвердив отримання 25.03.2015 року від позивача запиту про розблокування та виплату грошових коштів з депозитного рахунку за Договором № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року, який було відкрито на території АР Крим, та надав відповідь, що через політичні події в країні виникли складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків відкритих в кримських відділеннях ПAT КБ «Приватбанк». Окупація території АР Крим зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні. Через неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання і нагляд, валютний контроль за відділеннями на цій території на підставі Постанови Правління НБУ № 260 від 06.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим (а. с. 18);

- 27.10.2015 року, 23.08.2016 року позивачка зверталася до Голови Правління банку зі скаргами в яких вказувала, що на протязі тривалого часу вона марно намагається розірвати з банком депозитний договір № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року і отримати вкладені нею грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США, на що отримала відповіді за № 20.1.0.0.0/7-20151110/2368 від 13.11.2015 року, № 20.1.0.0.0/7-20160823/442 від 29.09.2016 року, № 20.1.0.0.0/7-20160823/442 від 29.09.2016 року аналогічні відповіді у листі за № 20.1.0.0.0/7- 20150325/1439 від 30.03.2015 року (а. с. 14-17);

-листом від 23.12.2016 року позивачка звернулась до Голови НБУ та отримала відповідь за № 20-0009/5341 від 24.01.2017 року про те, що НБУ не уповноважений вирішувати спори, що виникають при реалізації договірних відносин банків з клієнтами та повідомив про судовий порядок вирішення такого спору. Крім того, було повідомлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» працює у звичайному режимі, виконує свої зобов`язання перед клієнтами в повному обсязі та за рішенням КМУ від 18.12.2016 року 100% банку належать державі в особі Міністерства фінансів України (а. с. 19-20).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції або напис чи штамп « вечірні » чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтова (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною третьою статті 1066 ЦК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, визначено, що банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».

У пункті 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.

Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-УІІ «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).

Відповідно до пункту 5 зазначеної Постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Також, зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Як вбачається з відповіді Національного Банку України від 24.01.2017 року на адресу ОСОБА_1 з метою врегулювання ситуації у банківській сфері, Національний банк України рекомендував банкам України (лист від 18.04.2015 року № 47-112/17734) розмістити на власних офіційних веб-сайтах детальну інформацію про порядок надання послуг/виконання зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами, які є клієнтами підрозділів банків у АР Крим та м. Севастополі.

У разі сумніву в достовірності факту укладення позивачем депозитного договору з банком на території АРК і внесення до Банку грошових коштів на депозит у розмірі 1 000 доларів США, ПАТ КБ «Приватбанк» мав всі можливості та підстави спростувати такий факт наданням належних і достатніх доказів.

Так, згідно з реквізитами квитанції, представленої позивачем, існує реальна можливість встановити за системою обліку рахунків ПАТ КБ «Приватбанк» інформацію про відкриття депозитного рахунку на ім`я ОСОБА_1 , про внесення нею коштів на депозит, про розмір внесених коштів та про наявності факту повернення депозиту та виплати процентів за депозитним вкладом тощо.

Проте належних доказів на спростування факту внесення ОСОБА_1 коштів на депозит ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 1 000 доларів США, відповідачем до суду першої інстанції надано не було.

Також відповідачем не було доведено повернення депозиту та виплату ОСОБА_1 процентів у строк передбачений умовами договору № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року.

Встановивши, що між сторонами укладений такий договір, завірена копія якого приєднана до справи, встановивши факт внесення грошових коштів, що підтверджується завіреною копією квитанції, яка містить і відображає у читабельному стані усі необхідні реквізити (дату, час, номер рахунку, номер депозитного договору, суму внесеного депозиту, прізвище особи, яка внесла депозит), суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що, не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано послався на постанову Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року, по справі № 373/2054/16-ц, відповідно до якої як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству і суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язань з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті Україні.

Враховуючи наведене висновок суду першої інстанції про стягнення суми вкладу у розмірі 1000 доларів США є обґрунтованим.

Щодо вимог про стягнення процентів за договором банківського рахунку.

Зі змісту договору № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року вбачається, що вклад оформляється на строк 366 днів (строк вклада) по 05.03.2014 року, на суму вклада нараховуються проценти за ставкою 6,5% річних і зараховуються на рахунок/карту включно, мінімальний строк вклада - 3 місяці, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Дія договору припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, які мають бути виплаченими у відповідності до умов договору. Три місяці - мінімальний строк вкладу, за спливом якого вкладник може забрати вклад і отримати нараховані відсотки в повному обсязі без застосування заниженої процентної ставки, вказаної у п. 12 за дострокове повернення вкладу. Якщо за закінченням 3-х місяців вкладник не заявив про повернення вкладу, вклад автоматично продовжується ще на три місяці. Проценти за кожні три місяці на які продовжений мінімальний розмір вкладу нараховуються за процентною ставкою для вкладів даного найменування і мінімального строка, який діє в Банку на день закінчення попереднього строка вкладу без укладення додаткових угод до договору. Про поточний розмір процентної ставки можна дізнатися у відділенні чи на сайті Банку. Банк та вкладник мають право на дострокове розірвання договору, повідомив про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору. У разі вимоги про повернення вкладу, 3 місяці з дати оформлення або продовження строку дії договору ще не сплили, вкладнику повертається сума вклада за неповні 3 місяці і проценти сплачуються за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів, які сплили з дати оформлення вкладу з дати продовження мінімального строку до дня розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявила про повернення вкладу 25.03.2015 року, внаслідок чого договір вважається розірваним після спливу з цієї дати 2 банківських днів, тобто в даному випадку 30.03.2015 року.

Даних умов договору суд першої інстанції належним чином не врахував і в контексті умов договору № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року, розрахунок процентів, наведений позивачем і заявлений до стягнення не перевірив, задовольнивши вимоги про стягнення процентів за період після розірвання депозитного договору за користування коштами за договірною процентною ставкою, яка може діяти лише в межах повного строку його дії.

Враховуючи наведене рішення в частині задоволення вимог про стягнення процентів у розмірі розрахованому і заявленому до стягнення позивачем не може залишатися без змін.

Змінюючи розмір стягнення процентів за користування вкладом, апеляційний суд виходить з наступного.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування вкладом у період з 30.03.2015 року до 21.06.2017 року, тобто за 812 днів за процентною ставкою «на вимогу» 1% річних.

Тому розмір стягнення за процентами складає 1000*812* 1%/365=22,25 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про застосування при обчисленні процентів з 04.05.2017 року до 21.06.2017 року процентної ставки «на запитання» не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки умовами договору № № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року передбачено, що у разі відсутності підстав для застосування погодженої сторонами договірної ставки 6,5%, оплата процентів за користування депозитом здійснюється за ставкою «на вимогу». При цьому іншого погодженого сторонами розміру процентів після припинення строку дії договору в тому числі за ставкою «на запитання» умови договору № SAMDNWFD 600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року не містять.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів підлягає зміні з урахуванням розміру процентів, який підлягає стягненню і розрахований в цій постанові суду апеляційної інстанції і з урахуванням наведених у цій постанові обґрунтувань.

Що стосується стягнення пені у розмірі 3% за кожний день прострочення у відповідності до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з дня прострочення у відповідності до заявлених позивачем вимог у розмірі 5 460 доларів США та здійсненого ним розрахунку пені за 6 місяців (182 дні), що передували зверненню до суду, колегія суддів виходить з такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила правову позицію щодо стягнення пені та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку суми, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів, тобто суми депозиту з нарахованими відсотками.

Аналогічні висновки про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення викладені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61 -461 св 19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81 св 19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16- ц (провадження № 61 -19787св 19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61- 14561св19).

Звертаючись до суду з даним позовом у червні 2018 року, позивач просила стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 1 000 доларів США та у якості штрафних санкцій за прострочення повернення вкладу в даному розмірі - пеню в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення саме за останні 6 місяців (182 дні), які передували зверненню до суду з позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц висловила правову позицію, що нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством та остання стягується виключно у гривні.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і погодився з розрахунком пені в іноземній валюті та стягнув її у розмірі, що розрахований позивачем.

Враховуючи наведене рішення суду в частині стягнення пені у розмірі 5 460 доларів США не може залишатися без змін.

Установивши, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних їй коштів за договором банківського вкладу у розмірі 1 000 доларів США, що за курсом НБУ на час здійснення позивачем розрахунку становить 26021 грн. 90 коп., колегія суддів обчислює розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в межах позовних вимог згідно з розрахунком позивача за останні 06 місяців або 182 дні, що передували зверненню до суду з позовом 23.06.2017 року.

Визначаючи суму пені у національній валюті України - гривні, суд апеляційної інстанції виходить з того, що пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу основного зобов`язання, а її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, що відповідає висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Таким чином, розмір пені, що підлягає стягненню в арифметичному аспекті (камерально) становить 26 021,90 грн. * 182*3 % = 142 079 грн. 57 коп.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Апеляційний суд, встановивши, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних їй коштів за договором банківського вкладу та обчисливши розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в національній валюті України з урахуванням того, що розмір пені значно перевищує реальні збитки, вважає за необхідне зменшити розмір пені за вказаним договором до 25 000 грн.

Зменшуючи розмір пені (неустойки) до вказаного розміру, апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, та виходить із завдання цивільного судочинства, конкретних обставин справи, а саме: розміру банківського вкладу; ступеню виконання зобов`язання боржником, а також засад справедливості, пропорційності, розумності.

При цьому апеляційний суд зауважує, що стаття 551 ЦК України не пов`язує право суду на зменшення розміру пені до розміру 100% розміру неповернутого вкладу.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру стягнення та з урахуванням обґрунтувань наведених в цій постанові суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Кобзар Юлії Богданівни - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 серпня 2019 року - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 1 022,25 доларів США, що включає суму вкладу за Договором № SAMDNWFD600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року у розмірі 1 000, 00 доларів США та нараховані проценти у розмірі 22,25 доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) пеню за прострочення повернення вкладу за договором № SAMDNWFD600 вклад «Стандарт» від 05.12.2013 року у розмірі 25 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено 24.07.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова