КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8628/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 2 квітня 2020 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, а саме: допомоги по безробіттю у розмірі 50 684,26 грн та сплаченого судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Під час розгляду справи відповідачем було подано письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, мотивуючи тим, що нормами прямої дії Конституції України, щодо адвокатської монополії, належним представником позивача у справі може бути виключно або керівник позивача або тільки адвокат, з яким укладено договір про правову допомогу, а тому у зв`язку з повторною неявкою представника позивача до суду, з повноваженнями, належним чином оформленими, наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 2 квітня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

Позовну заяву Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишено без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням в частині залишення позовної заяви без розгляду, позивач в особі директора Білича В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що позовну заяву від імені та в інтересах Київського міського центру зайнятості подано представником Бурлакою І.В. 3 грудня 2019 на підставі довіреності, виданої за підписом директора центру зайнятості Білича В.О. При цьому 29 грудня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-ІХ.З аналізу змісту положень цього закону та статті 58 ЦПК України вбачається, що допуск уповноважених осіб юридичної особи до участі у справі та можливість вчинення ними процесуальних дій у порядку самопредставництва можливий у разі визначення їх прав діяти від юридичної особи у відповідному документі, що визначає їх правовий статус (закон, положення про орган, структурний підрозділ, трудовий договір (контракт), посадова інструкція тощо). Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції не врахував те, що 26 лютого 2020 року в судовому засідання Бурлакою І.В. на підтвердження своїх повноважень діяти від імені Київського міського центру зайнятості в порядку самопредставництва було надано належним чином засвідчену копію наказу про призначення; належним чином засвідчену копію посадової інструкції, в якій визначено, що вона має повноваження представляти інтереси позивача в суді, та пред`явлено оригінал посвідчення. Судом було долучено до матеріалів справи зазначені документи та допущено Бурлаку І.В. до судового засідання. Поза увагою суду залишилося і те, щопозовна заява пред`явлена до набрання чинності законодавчої норми відносно представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах (до 1 січня 2020року).

Відзив відповідача на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 3 грудня 2019 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, яка підписана директором позивача Біличем В.О. та подана представником за довіреністю Бурлакою І.В. (а.с. 1-6, 24, 25).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 6 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 28, 29).

В судовому засіданні 26 лютого 2020 року суд допустив представника позивача Бурлаку І.В. до участі у справі, про що свідчить протокол цього судового засідання (а.с. 86).

26 лютого 2020 року відповідач подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на те, що провідний юрисконсульт Деснянської районної філії Київського міського центру зайнятості Бурлака І.В. не є належним представником позивача за довіреністю у даній справі, тому належним чином повідомлений позивач або його уповноважений представник вважається такими, що повторно не з'явилися в судове засіданні та не повідомили про причини своєї неявки (а.с. 98-100).

В судовому засіданні 2 квітня 2020 року суд ухвалив у задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_1 відмовити, а позовну заяву Київського міського центру зайнятості залишити без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України (а.с. 111-116).

Постановляючи ухвалу в оскаржуваній позивачем частині, суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи документів, які б засвідчували процесуальне право Бурлаки І.В. на здійснення представництва юридичної особи, як у порядку самопредставництва, так і представництва, тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Однак із такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Частинами першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Відповідно до змін унесених до ЦПК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (частина третя статті 58 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Аналіз указаної норми закону дає підстави для висновку, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших, з переліку передбачених статтею 49 ЦПК України, процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов.

Таким чином, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

Аналогічний висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 3 лютого 2020 року, справа № 160/6823/19, та від 11 лютого 2020 року, справа № 260/988/19.

Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції не врахував, що під час розгляду справи, на підтвердження повноважень діяти від імені та в інтересах Київського міського центру зайнятості представник Бурлака І.В., окрім довіреності від 1 грудня 2017 року № 19-12726, виданої та підписаної директором Київського міського центру зайнятості Біличем В.О., надала належним чином засвідчені копії документів, а саме: посадову інструкцію провідного юрисконсульта Деснянської районної філії Київського міського центру зайнятості, затверджену наказом Київського міського центру зайнятості від 9 липня 2018 року № 391, в якій визначено, що вона має повноваження представляти інтереси позивача в суді, тавитяг з наказу Київського міського центру зайнятості від 28 січня 2005 року № 18-к про призначення за переведенням Бурлаки І.В. (дошлюбне прізвище - Хименко ) на посаду спеціаліста І категорії - юрисконсульта цього ж центру (а.с. 74, 77-81).

Тобто, стороною позивача було надано суду належні докази на підтвердження повноважень особи, яка подала позовну заяву, якими, у розумінні наведених вище процесуальних норм, можуть слугувати, положення, трудовий договір (контракт), посадова інструкція, наказ про призначення на посаду, статут тощо. При цьому, суд долучив до матеріалів справи зазначені письмові докази та допустив Бурлаку І.В. та іншого представника позивача до участі у справі в судовому засіданні 26 лютого 2020 року.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів щодо належного уповноваження Бурлаки І.В. на здійснення представництва юридичної особи у порядку самопредставництва є необґрунтованим у розумінні положень статті 58 ЦПК України.

Що стосується здатності Бурлаки І.В. представляти в суді інтереси Київського міського центру зайнятості на підставі довіреності, варто зазначити про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 60 ЦПК України представником в суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових правовідносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Документами, які підтверджують повноваження представників у цивільному процесі, є довіреність юридичної особи; повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частини перша, третя, четверта статті 62 ЦПК України).

У пункті 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

2 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах, виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (зокрема, REDKA v. UKRAINE, № 19164/04, § 32, ЄСПЛ, від 21 червня 2007 року; VASILCHUK v. UKRAINE, № 31387/05, § 49, ЄСПЛ, від 10 грудня 2009 року). Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (LITVINYUK v. UKRAINE, № 55109/08, § 19, ЄСПЛ, від 01 березня 2018 року).

Тлумачення підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини до визначення початку «вирішення спору», свідчить, що цей підпункт повинен застосовуватися як до тих проваджень в яких постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі по суті спору.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановлено, що спрощене позовне провадження у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів було відкрито 6 грудня 2019 року, даний спір між сторонами є малозначний в силу своїх властивостей, передбачених статтями 19, 274 ЦПК України, тому з 1 січня 2020 року представництво інтересів позивача у цій справі може здійснювати не лише адвокат, але й інший представник відповідно до вимог процесуального закону.

Крім того, суд не врахував, що позовна заява була підписана саме директором Київського міського центру зайнятості Біличем В.О., який згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є керівником цього центру зайнятості з 6 вересня 2017 року. Представник Бурлака І.В. на підставі довіреності лише подала матеріали позовної заяви до суду першої інстанції, проте районний суд належним чином не перевірив чи єправо на подання позову тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви.

Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні положень законодавства та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є передчасним та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 2 квітня 2020 року в частині залишення позовної заяви без розгляду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній