ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1514/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, з них:

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника прокурора Харківської області В. Анушкевича та т.в.о. директора Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» Мостепанюка А.А. на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Лях М.Ю., по цивільній справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок,

встановив:

11 липня 2017 року керівник Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що Харківською місцевою прокуратурою № 1 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0004660 від 28.11.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що п.3 додатку №.1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23.12.2009 ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1200,0 кв.м - для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Пунктами 69, 69.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №23/10 від 24.02.2010 змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м. кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв.м, для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_1 . Зазначені вище рішення зумовили видання ОСОБА_1 державних актів на право власності на вказані вище земельні ділянки. Разом з тим, як вказує позивач, земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 є землями державної власності лісогосподарського призначення та знаходяться у постійному користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», що підтверджується доданими до позовної заяви картографічними матеріалами, а тому вищевказані рішення Харківської міської ради є незаконними, а земельні ділянки підлягають поверненню.

На підставі викладеного просив: визнати незаконним та скасувати пункт 3 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23.12.2009 р., яким ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв.м, з яких 1000.0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1200,0 кв.м - для ведення садівництва по АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати пункти 69, 69.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №23/10 від 24.02.2010 р., щодо зміни цільового призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв.м, для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_1 вказаних земельних ділянок; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЛ №186148, зареєстрований 11.08.2010 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0118, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЛ №186147 зареєстрований 11.08.2010 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0119, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_1 земельні ділянки в кадастровими :14:006:0118 та :14:006:0119, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та передати державі, у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»; судові витрати покласти на відповідачів.

До канцелярії суду надійшла правова позиція Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» за підписом представника - адвоката Мухи А.І. зі змісту якої вбачається про підтримання ним позовних вимог.

Крім того до канцелярії суду за підписом адвоката Мухи А.І. надійшло клопотання про поновлення позивачу строку на звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника подала до канцелярії суду відзив на позов в якому заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що отримала у власність у порядку та в розмірах встановлених чинним законодавством України земельні ділянки, які перебували у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, а тому саме даний орган місцевого самоврядування уповноважений розпоряджатись спірними земельними ділянками, а додані позивачем планово-картографічні матеріали не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки виготовленні вже після отримання нею у власність земельних ділянок. Також у відзиві відповідачем висловлено позицію про неможливість в даному випадку прокурору звертатись із цим позовом. Крім того відповідачем у відзиві висловлено заяву про застосування строків позовної давності.

В підготовчому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 , звернувся з клопотанням про залишення позову без розгляду, мотивуючи тим, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави у зв`язку з чим відсутні правові підстави замінювати належного позивача у справі. Крім того, посилаючись на документи, які наявні в матеріалах справи зазначає, що від імені Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» представництво інтересів здійснює адвокат Муха А.І., що свідчить про можливість самостійного здійснення представництва своїх інтересів, а дії прокурора у вказаному випадку є передчасними та безпідставними.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області В.Анушкевич просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що судом першої інстанції надано перевагу доказам другого відповідача та не взято до уваги докази, які надані прокурором, що фактична обставина того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення на час їх відчуження перебували у державній власності підтверджена належними та допустимими доказами-листами ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 09.11.2018 №270/02, ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 року №591, згідно з якими земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 є землями державної власності лісогосподарського призначення та знаходяться у постійному користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», та знаходяться в межах кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Зазначив, що необхідною умовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника, згідно правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14. Земельні ділянки, що передані у власність ОСОБА_1 є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на їх вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, а тому Харківська міська рада вийшла за межі своєї компетенції, прийнявши рішення про зміну цільового призначення та надання земельних ділянок у приватну власність.

Вказав, що вказана земельна ділянка вибула із володіння держави, яка є її законним власником, поза її волею та із порушенням порядку щодо зміни цільового призначення такої земельної ділянки. Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства щодо порядку зміни її цільового призначення, а також порядку її вилучення з постійного користування державного підприємства.

В апеляційній скарзі т.в.о. директора Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» Мостепанюк А.А. просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, обставини справи, що мають значення для справи, встановлено судом неповно та неправильно, висновки суду є суперечливими, ґрунтуються на необ`єктивному, однобічному дослідженні та оцінці доказів й обставинам справи не відповідають. Суд допустив порушення норм процесуального права та матеріального права, обмежив апелянта у праві доступу до суду й усунувся від з`ясування дійсних обставин згідно предмету доказування та заявлених прокурором доводів.

Вказав, що судом необґрунтовано відхилив доводи позову, що спірні земельні ділянки не належать до комунальної власності, та помилково не взяв до уваги лист ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 09.11.2018 р. №270/02 з викопіюванням з Проекту організації та розвитку лісового господарства Південного лісництва 2014 р. й викопіюванням із планово-картографічних матеріалів лісопідпорядкування 2013 р. (а. с. 52-57 т.1). Суд при цьому безпідставно вказав, що отримання відповідачкою у власність спірних земельних ділянок здійснювалось в період з 2009 - 2010 роки, в той час як надані позивачем копії планово-картографічних матеріалів датуються 2013, 2014 роками відповідно, що насправді не позбавляє такі докази належності до справи.

Судом помилково не прийнято до уваги, що належна апелянту на праві лісокористування земельна ділянка державної власності, яка повністю охоплює спірні земельні ділянки, не є нововідведеною; права держави на неї виникли раніше виготовлення Проекту організації та розвитку лісового господарства Південного лісництва 2014 р. й планово-картографічних матеріалів лісопідпорядкування 2013 р. та внесення відомостей до Публічної кадастрової карти і запровадження кадастрових номерів земельних ділянок, відповідних електронних записів про приналежність земель, у тому числі лісових тощо. Відповідно право державної власності на вказані земельні ділянки у встановленому ЗК України порядку не припинялося, земельні ділянки відповідно до статті 143 ЗК України з володіння апелянта не вилучалися.

Наполягає на тому, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, переданих в постійне користування позивача, що підтверджується вищенаведеними матеріалами лісовпорядкування, які згідно з п.5 Прикінцевих положень ЛК України є документами, що підтверджують право на раніше надані за правилами відповідного законодавства землі.

Вказав, що суд не з`ясував, що права держави на лісові землі, які надані у користування апелянту як спеціалізованому державному підприємству, виникли ще на підставі Декрету Всеросійського Центрального Виконавчого Комітету "Про ліси" від 27 (14) травня 1918 р., введеного в Українській РСР відповідно до Декрету Ради Народних Комісарів України від 26 лютого 1919 р. (преамбула Лісового кодексу УРСР від 13 грудня 1979 року), Закону «Про ліси УРСР» 1923р., Лісового кодексу УРСР від 13 грудня 1979 року, Лісового кодексу України від 21 січня 1994 року, відповідних норм земельних кодексів тощо.

Зазначив, що права відповідачки на спірні лісові ділянки не могли виникнути «раніше», оскільки на час винесення оспорених до суду рішень та державних актів ці права за державою вже були визнані відповідним законодавством. Тому у суду не було підстав для посилання на ст. 58 Конституції України щодо недопустимості зворотної дії закону.

Харківська міська не має будь-яких повноважень до розпорядження лісовими землями, тому вибуття з власності держави спірних земельних ділянок є протиправним. Посилання суду на ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 та ч. 2 ст. 55 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. не мають правового значення.

Зазначив, що районним судом також всупереч правилам ст.ст.76 - 80, 89 ЦПК не було прийнято як належний доказ лист Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. №591 (а.с. 49-50 т.1), до якого додано схему розташування земельних ділянок, за змістом якого перелічені в ньому земельні ділянки знаходяться в межах 161 квадрату (кварталу) Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», з посиланням на те, що начебто вказані в листі кадастрові номери земельних ділянок, не тотожні із тими які було присвоєно земельним ділянкам, які виділено відповідачці, а додана схема начебто є фотокопію публічної кадастрової карти з обведеними межами земельних ділянок, оскільки вказані докази є джерелом доказової інформації, безпосередньо належної до справи.

Посилання суду, що місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 було погоджено з Харківською міською санітарно- епідеміологічною станцією; Управлінням земельних відносин Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області; Управлінням культури і туризму Харківської обласної держаної адміністрації; Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради; Управлінням Держкомзему у місті Харків: Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області не мають правового значення, оскільки ці органи не є компетентними у питаннях визначення правового режиму спірних земельних ділянок та встановлення приналежності їх до лісових земель, а за відповідним фактом фальсифікацій при затвердженні проекту розглядається відповідне кримінальне провадження.

Зазначив, що суд з порушенням ст.ст.76 - 80, 89 ЦПК України помилково відхилив наявний у справі Висновок судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27.05.2019 р. №7268/7269, виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, хоча цей доказ є джерелом фахової доказової інформації, яка відповідає іншим наявним у справі доказам.

При цьому посилання районного суду на практику ЄСПЛ є суперечливими та безпідставними, оскільки районний суд вважав встановленим, що спірні земельні ділянки не належать до лісового фонду.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Верховний Суд неодноразово вказував, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Посилається на постанову Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року по справі №6-123цс13, що відповідно до змісту статті 20 Земельного кодексу України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. Надання земельної ділянок для потреб, які не відповідають її призначенню, без зміни у встановленому законом порядку їх цільового призначення на підставі пункту а) статті 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання таких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської міської ради Перетяченко М.О. просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області В.Анушкевича без задоволення.

Вказала, що як вбачається з листа Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру у м. Харкові, від 11.11.2009 №6645, що є складовим проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, право власності чи право користування на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі земель не зареєстровано. Як вбачається з технічного завдання на виконання робіт по складанню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 18.01.2010, категорія земель з яких передбачається вилучення земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови. У той же час, у відповідності до ч.2 ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Зазначила, що статтею 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій: шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно до ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування - земельною ділянкою.

У відповідності до ст. 17 Лісного кодексу України, право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, єдиним належним доказом, який може підтвердити наявність права постійного користування на земельну ділянку є відповідний державний акт. Натомість, як на єдине підтвердження належності наданих Харківською міською радою земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення а також накладання їх на землі, що наданні у постійне користування ДП «Харківській лісовій науково-дослідній станції», прокурор посилається виключно на листи самого ДП.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України, у відповідній редакції, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

У відповідності до п. 12 Перехідних положень ЗК України в редакції, що діяла на час прийняття спірного рішення, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012, № 5245-VI було визначено засади розмежування земель державної та комунальної власності з 1 січня 2013 року.

Зазначеним законом виключено п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу, який був чинний на момент спірних правовідносин.

Таким чином, розмежування земель державної та комунальної власності відбулось лише 1 січня 2013 року, внаслідок чого лише з 01.01.2013р. вважаються розмежованими землі відповідно до положень статей 83 і 84 Земельного кодексу України, а на момент прийняття оскаржуваного рішення, Харківська міська рада відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у тому числі також і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені діючим на той час законодавством. Аналогічних висновків дійшов і експерт у Висновку експертів від 27.05.2019 № 7268/7269, який надано прокурором до позовної заяви на підтвердження своїх вимог ( п.3) Питання 4 (арк. 24 Висновку)).

Вказала, що заступник прокурора Харківської області безпідставно посилається у апеляційній скарзі на незаконність рішення суду з підстав ігнорування п. 5 розділу 8 «Прикінцевих положень» ЛК України, якими передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, - документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, оскільки заступником прокурора Харківської області або позивачами не було надано до матеріалів справи зазначених документів та суд не міг надати їм належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 -адвокат Шипенко М.С. просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області В.Анушкевича без задоволення.

Вказав, що ОСОБА_1 отримано спірні земельні ділянки саме у визначених законодавством розмірах (0.1 та 0,12 га) та у законний спосіб (рішення органу місцевого самоврядування), про що, зокрема і зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Наявний в матеріалах справи лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. №591 (на який посилається прокурор) містить кадастрові номери земельних ділянок, які відмінні від тих, що присвоєні належним Відповідачу 1 земельним ділянкам, що робить такий лист неспроможним доказом.

До того ж, схема, що є додатком до вказаного вище листа від 17.12.2018 р. №591 не може сприйматися як належний доказ належності земельної ділянки до ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», оскільки виготовлена самим ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» для надання на запит органу прокуратури.

Крім того, слід зазначити, що за змістом наявного в матеріалах справи листа від 09.11.2018 р. №270/02 (на який, також, посилається прокурор) ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» повідомляє, про належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, в підтвердження чого посилається на планово- картографічні матеріали лісопідпорядкування (викопіювання з проекту організації та розвитку лісового господарства Південного лісництва 2014 р.; викопіювання з планово- картографічних матеріалів 2013 р.), однак такий лист разом із додатками, як і попередній, є теж неспроможним доказом, оскільки право власності на Ділянку № НОМЕР_1 та Ділянку № НОМЕР_2 набуто відповідачем у 2010 році, тобто до виготовлення вказаних вище планово- картографічних матеріалів.

Зазначив, що суд першої інстанції вірно вказав у оскаржуваному рішенні, що безпідставним є посилання прокурора на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 р. № 5245-VI, оскільки останній набрав чинності 01.01.2013 р., а на момент передачі Відповідачу 1 Ділянки №1 та Ділянки №2 діяв Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 №1457-1V, за змістом якого, спірні земельні ділянки, у зв`язку із їх розміщенням в межах міста Харкова, належать до комунальної власності.

Крім того, згідно ч.2 ст. 55 ЗК України (в чинній на момент приватизації редакції), до земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Вищенаведене підтверджує, що Ділянка№ НОМЕР_1 та Ділянка №2 не належали і не можуть належати до земель лісогосподарського призначення, що вірно встановлено судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Зауважує, що мотиви з яких судом відхилено поданий позивачем Висновок експертів від 27.05.2019 р. №7268/7269, є обґрунтованими, оскільки дійсно, його виготовлено в межах кримінального провадження за правилами встановленими КПК України, а відтак, такий документ є виключно документами кримінального провадження, інформації щодо завершення якого обвинувальним вироком або закриттям кримінального провадження з нереабілітуючих підстав - позивачем не надано. Додатково слід зазначити, що Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції наголошувалося на неналежності даного «доказу».

Експертами не наводиться положення жодного нормативного акта який містить вимогу про обов`язкову наявність у Проекті землеустрою, клопотання замовника про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Крім того п.1 Рішення ХМР від 24.02.2010 р. №23/10 фактично затверджено вказаний проект землеустрою, що позбавляє значимості такого клопотання.

Звертає увагу, що щодо відсутності у Проекті землеустрою умови відведення земельної ділянки та відомостей про наявність чи відсутність обмежень земельної ділянки. Вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки дана інформація відображена на сторінці 1 (титульний аркуш), 3 (вихідна земельно-кадастрова інформація), 5 (пояснювальна записка), 17 (план зон обмежень і сервітутів земельної ділянки) Проекту землеустрою.

Щодо експлікації земельних угідь зазначив, то наказом Держкомстату від 05.11.1998 р №377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, ба-зем, 6б-зем, 2-зем), на який посилаються експерти, врегульовано питання документального оформлення такого документу як Звіт, а тому його положення ніяк не можуть бути застосовані до наявного в Проекті землеустрою документу як експлікація, що свідчить про безпідставність вказаних у Висновку експертів аргументів з цього приводу.

Щодо необхідності наявності у складі Проекту землеустрою рішення органу місцевого самоврядування про видалення та визначення вартості зелених насаджень та акта їх обстежень. Жоден із перелічених експертами нормативних актів (в редакції чинній на момент виготовлення Проекту землеустрою) не містить вимог про обов`язкову наявність у складі Проекту землеустрою рішення органу місцевого самоврядування про видалення та визначення вартості зелених насаджень та акта їх обстежень.

Щодо невідповідності певних документів Проекту землеустрою п.3.3.2 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 №391 (надалі - Методика), то експертами не вказано якому саме із передбачених п.3.3.2 Методики критерію (ям) не відповідають певні документи із Проекту землеустрою, що позбавляє можливості підтвердити факт невідповідності документів.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області В.Анушкевича та апеляційна скарга т.в.о. директора Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» Мостепанюка А.А. - підлягає задоволенню частково.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованість позову, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази в підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

Частина друга статті 3 ЗК України визначає, що відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення

в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів

з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

Відповідно до статті 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються

і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель

є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади

та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до принципу змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У свою чергу, суд зберігає об`єктивність і неупередженість.

На суд також, серед іншого, відповідно до ст. 264 ЦПК України покладено обов`язок встановити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; існування інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом правильно встановлено, що Рішенням Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23.12.2009 з посиланням на ст.ст. 118, 151 ЗК України, ст.ст. 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва, затвердженого Рішенням 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.12.2008 № 366/08, ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1200,0 кв.м - для ведення садівництва по АДРЕСА_2 (а.с. 20-22 т. 10).

У подальшому Рішенням Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №23/10 від 24.02.2010 з посиланням на ст.ст. 116, 118, 121-123 ЗК України, ст.ст. 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва, затвердженого Рішенням 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.12.2008 № 366/08 було змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв.м., для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , передано вказані вище земельні ділянки у приватну власність ОСОБА_1 (п.п. 69, 69.1 додатку 1).

На підставі вказаних вище рішень ОСОБА_1 були видані: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №186148, зареєстрований 11.08.2010 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0118); державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №186147, зареєстрований 11.08.2010 у Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0119).

Згідно проекту землеустрою спірних земельних ділянок вбачається, що місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 було погоджено з Харківською міською санітарно- епідеміологічною станцією; Управлінням земельних відносин Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області; Управлінням культури і туризму Харківської обласної держаної адміністрації; Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради; Управлінням держкомзему у місті Харків: Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області.

Зі змісту наявних у складі проекту землеустрою листів, довідок, погоджень від вказаних вище органів не має інформації, що спірні земельні ділянки є землями державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», натомість у листах зазначається про відсутність будь-яких прав власності чи користування на спірні земельні ділянки інших осіб.

При цьому відповідного погодження Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на зміну цільового призначення та вилучення спірних земельних ділянок не було проведено.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 розташовані в межах міста Харкова, належать до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а відповідно право розпорядження ними від імені громади мала саме Харківська міська рада як орган місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції відхилив та не взяв до уваги надані прокурором на обґрунтування позову докази, а саме: висновок судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27.05.2019 р. №7268/7269, що виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (а.с. 62-113 т. 1) та лист Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. №591 (а.с. 49-50 т.1), до якого додано схему розташування земельних ділянок, за змістом якого перелічені в ньому земельні ділянки знаходяться в межах 161 квадрату Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Суд першої інстанції при цьому помилково виходив з того, що згадані докази не є належними, оскільки судова експертиза була проведена у межах кримінального провадження з метою перевірки обставин, що підлягають відповідному з`ясовуванні під час відповідного кримінального провадження, а вказані у листі ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. №591 кадастрові номери земельних ділянок, не тотожні із тими які було присвоєно земельним ділянкам, які було виділено відповідачу, додана схема є фотокопію публічної кадастрової карти з обведеними межами земельних ділянок. Наведені з цього приводу доводи апеляційних скарг є обґрунтованими.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України визначені вимоги про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України:

1. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

2. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

У статті 1 Закону України «Про судову експертизу» дано визначення поняття судової експертизи - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні не лише суду, а й органів дізнання, попереднього слідства. В силу статей 7, 10 вказаного Закону судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи та відомчі служби, до яких належать, зокрема науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України. Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

Згідно листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. № 591 кадастрові номери спірних земельних ділянок №№ :14:006:0118 та :14:006:0119 знаходяться в межах кв. 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що також підтверджується додатком Схемою розташування земельних ділянок і перетин їх з межами Державного лісового фонду (а.с. 49-50 т.1).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги

до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (пункт 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Суд першої інстанції не з`ясував, що ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить у структуру Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (ВО «Укрдержліспроект»), метою діяльності якого є проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України. комплекс лісовпорядних робіт здійснюється для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою та в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з міністерством охорони навколишнього природного середовища.

Таким чином, вказаний орган в особі ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» є компетентним у вирішенні питань лісовпорядкування на всій території лісів.

Саме до такого правого висновку щодо оцінки згаданого доказу при аналогічних обставинах справи при застосуванні згаданих норм цивільного процесуального права дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 617/726/15-ц, який був підтриманий у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у аналогічній справі № 617/964/15-ц (провадження 61-16466сво18), який застосовується судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у даній справі.

Тому згаданий доказ (Довідка у формі листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 № 591 разом зі схемою) відповідає вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України та підтверджує факт належності спірних земельних ділянок до Державного лісового фонду, які на підставі вищевказаних Рішень Харківської міської ради вибули з володіння позивача без його згоди.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наданої позивачем лісовпорядкувальної документації таксаційному опису, відомості поквартальних підсумків розподілу земель лісогосподарського призначення за категоріями, складеного 2014 року ДП «Харківською державною лісовпорядною експедицією», згідно якому 161 квартал перебуває у складі Південного лісництва ДП «Харківська Лісова науково-дослідна станція» (а.с. 54-57 т.1). Наведені з цього приводу доводи скарги є обґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки не тотожні із тими, що було присвоєно земельним ділянкам, які було виділено відповідачу у власність, всупереч ст.ст. 89, 263 ЦПК України не обґрунтовані посиланням на відповідні докази, які у справі відсутні. Той факт, що додана схема є фотокопію публічної кадастрової карти з обведеними межами земельних ділянок, не свідчить про її недостовірність, оскільки вона виготовлена ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», підписана його головним інженером та завірена печаткою цього підприємства, а тому є належним і достовірним доказом - письмовим документом.

Наведені з цього приводу у відзиві на апеляційну скаргу та заперечення проти позову є необґрунтованими та відповідними письмовими доказами у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України про належність спірних земельних ділянок до земель житлової забудови - не підтверджені. Той факт, що на день ухвалення оспорених рішень міської ради фактично не відбулося розмежування земель державної та комунальної власності не виключає незаконність цих рішень стосовно земель Державного лісового фонду без відповідної зміни режиму їх використання, що не було і не є у компетенції Харківської міської ради.

Факт розмежування земель державної та комунальної власності з 1 січня 2013 року, відповідно до зміни п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу, не свідчить про правомірність розпорядження землями в межах населених пунктів, які належать до Державного лісового фонду, на день ухвалення спірних рішень Харківської міської ради під час дії норми вказаного п. 12 у попередній редакції, оскільки ця норма ЗК України не виключала у тому числі також і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені діючим на той час законодавством. Аналогічних висновків дійшов і експерт у Висновку експертів від 27.05.2019 № 7268/7269, який надано прокурором до позовної заяви на підтвердження своїх вимог ( п.З) Питання 4 (арк. 24 Висновку)).

Всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку доказування своїх доводів та заперечень, відповідач при наявності процесуальної можливості не надав до суду відповідних доказів на спростування висновків судової експертизи та згаданої довідки ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17.12.2018 р. № 591 та схеми розташування земельних ділянок і перетин їх з межами Державного лісового фонду.

Тому суд помилково відхилив вказані документи, які підтверджують доводи позову, не спростовані відповідачем, про те, що спірні земельні ділянки №№ :14:006:0118 та :14:006:0119 знаходяться в межах кв. НОМЕР_3 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Суд першої інстанції всупереч ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки тому, що зазначений висновок судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27.05.2019 р. №7268/7269, що виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, проведеної в кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у даній цивільній справі, має необхідні для визначення його достовірності відповідно до ст.ст. 1, 7, 10 Закону України «Про судову експертизу» реквізити, тому такий доказ у розумінні ст. 76-78 ЦПК України є належним і достовірним письмовим доказом, який суду слід оцінювати у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

Згідно висновку судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27.05.2019 р. №7268/7269, що виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та оформлення права власності на земельну ділянку відповідача гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва по АДРЕСА_1 не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 24.02.2010 року за складом, змістом та правилами оформлення. При цьому проект відведення був затверджений відповідно до вимог земельного законодавства (а.с. 111-112 т.1).

При цьому судовий експерт вказав, що відповідно до ст.ст. 122, 149, 150 п. 12 розділу Х ЗК України розпоряджатися землями, та надавати у власність в межах населеного пункту земельної ділянки, - на день виникнення спірних правовідносин, 24 лютого 2010 року, відносилося до повноважень відповідної міської ради. Не відповідність правилам оформлення судовий експерт обґрунтував тим, що відомості державної статистичної звітності з земельних ресурсів були надані не органами земельних ресурсів та не підписана начальником цього органу, засвідченого печаткою, датою та номером реєстрації. Судовий експерт на підставі картографічних матеріалів встановив, що ділянка вкрита зеленими насадженнями та перебуває відповідно до Генплану м. Харкова у зоні інших зелених насаджень, однак відсутні необхідні у таких випадках акт обстеження та відповідні рішення органу місцевого самоврядування про їх видалення та визначення відновленої вартості (а.с. 82-86 т.1).

Всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку ніяких клопотань про призначення відповідної судової експертизи на підтвердження своїх заперечень проти позову під час розгляду справи відповідачі при наявності процесуальної можливості не заявляли, а наведені з цього приводу заперечення належним чином не доведені і тому колегія суддів їх відхиляє.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи

в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються

в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ч. ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (ч.6). Відповідна рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч.7).

Згідно ч. 10 ст. 118 ЗК України відповідна рада розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу ділянки у власність.

У ч.ч. 1, 2 ст. 186-1 ЗК України визначені наступні повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок:

1. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, підлягає обов`язковому погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

2. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до статті 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 20 ЗК України визначено, що зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною четвертою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до підпунктів «а», «в» частини першої статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам та відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, лісогосподарського призначення та водного фонду не підлягають передачі у приватну власність.

Згідно зі статтею 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування. Зміна цільового призначення лісових ділянок здійснюється за погодженням з територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Пунктом «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України землі лісогосподарського призначення віднесено до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14 та п.п. 39, 40 постанови ВП ВС від 07.11.2018 по справі № 488/5027/14-ц).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Отже, згідно з наведеними приписами вилучення для нелісогосподарських потреб спірних земельних ділянок державної власності, що віднесені до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і передання у приватну власність такої ділянки не належало до повноважень Харківської міської ради.

До аналогічного висновку при застосуванні вказаних норм матеріального права дійшла ВП ВС у постанові від 07.11.2018 по аналогічний за обставинами справи № 488/5027/14-ц.

З огляду на наведене колегія суддів вважає необґрунтованими заперечення відповідачів щодо наявності у Харківської міської ради повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками.

Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).

Тому відсутність такого рішення держави в особі ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки відбулось без вираження волі власника, а також без відповідного погодження Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв.м., для ведення садівництва по АДРЕСА_1 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов прокурора є обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Тому колегія суддів дійшла висновків про незаконність видання державних актів, проте визнання його недійсним не було необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить державі, та для її витребування в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що відповідає правовому висновку, який з цього приводу був висловлений у п.п. 70-71 постанови ВП ВС від 07.11.2018 по аналогічний за обставинами справи № 488/5027/14-ц).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Тому суди, застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, повинні, зокрема, оцінити пропорційність такого втручання.

Саме до такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки (наявність зелених насаджень, дерев), відповідач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

З огляду на викладене вище суспільний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні земельної ділянки у власності.

Під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності .

Позивач заперечував і просив вважати поважними причинами спливу перебігу загального трирічного строку позовної давності. Вказав, що Державне агентство лісових ресурсів України було повідомлено Харківською місцевою прокуратурою №1 листом від 07.05.2019 № 04-24-2631/вих.-19 , а Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» було повідомлено Харківською місцевою прокуратурою №1 листом від 23.10.2018 № 04-28-923/вих.-18, тому свідчить що вказані особи не знали про прийняття оскаржуваних рішень та видачу державних актів на право власності на земельну ділянку ДП «ХЛНДС» та були повідомлені прокуратурою про порушення їх інтересів та не заперечували, щоб прокуратура подала позов до суду за захистом їх інтересів. Виходячи з наведеного прокуратура зазначила, що строк позовної давності пропущений з поважних причин (а.с.161 т.1).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Надаючи оцінку аргументам сторони відповідача щодо застосування до позову наслідків спливу позовної давності суд правильно вважав, що відповідно до статей 256, 257, 261 та 267 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

При цьому, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому, у даному випадку, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

На такі позови поширюється положення ст. 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, в тому числі і прокурора, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів саме держави, що узгоджується із висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. по справі №469/1203/15-ц, від 20.06.2018 р. по справі №697/2751/14-ц, від 17.10.2018 р. по справі №362/44/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує при застосуванні згаданих норм права.

Судом, із змісту доданого позивачем Витягу із ЄРДР (арк. справи 118 т.1) встановлено, що позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення у вигляді прийняття Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок - 02.09.2015 р., тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави.

Таким чином, передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності почав спливати з моменту коли позивач дізнався про порушення інтересів держави і наразі він сплинув 02.09.2018 р., а позивач звернувся з даним позовом 11.07.2019 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив, що поважних причин пропуску такого строку у позові не наведено, а посилання представника Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» у поданому клопотанні про поновлення строків позовної давності на те, що строк позовної давності бере свій початок з моменту коли органом прокуратури було повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України, Державне підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» про вибуття спірних земельних ділянок із володіння держави, судом обґрунтовано були відхилені як таке, що суперечить нормам Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що право власності на спірні земельні ділянки хоча й не зареєстровані у державному реєстрі прав станом на 20.11.2018 (а.с. 18-19 т. 1), однак спірні акти на землю значно раніше пройшли державну реєстрацію відповідно до діючого на той час порядку, оскільки вони були зареєстровані у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02 серпня 2010 року, тобто більше ніж за вісім років до звернення до суду позовом по цій справі (а.с. 36-37 т.1).

Позивач, діючи розумно у своїх майнових інтересах мав бути обачливим та вчасно відслідковувати ситуацію стосовно долі Державних земель лісогосподарського призначення, які перебувають у його зоні відповідальності. Для цього у нього з огляду на публічний розгляд спірних рішень Харківської міської ради та процедуру затвердження проекту відведення спірних земельних ділянок - не було істотних та непереборних перешкод, які б не дозволили позивачу вчасно виявити приватизацію спірних земельних ділянок у 2010 році і звернутися до суду в межах загального трирічного строку позовної давності. Належних і допустимих доказів на спростовування цього до суду не було надано.

Оскільки на день звернення до суду з позовом сплив трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України та з урахуванням принципу правової визначеності, колегія суддів вважає за необхідне з цих підстав у задоволенні позову відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, внаслідок чого помилився із застосуванням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з інших підстав, та - частковим задоволенням апеляційних скарг.

Оскільки правові наслідки рішення суду по суті не змінилися, то у даному випадку відсутні передбачені у ст. 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області В. Анушкевича та апеляційну скаргу т.в.о. директора Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» Мостепанюка А.А. задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року скасувати.

У задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.