Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 210/1504/13-ц

провадження № 61-35290св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач -ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2014 рокуу складі судді Літвіненко Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 рокуу складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладений кредитний договір від 17 вересня 2008 року № 1/319-МК, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2018 року.

Позивач виконав зобов`язання за кредитним договором, проте відповідач, в порушення умов вказаного договору, взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 15 серпня 2014 року становить 395 640,53 дол. США, що еквівалентно 5 194 760,15 грн.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року № 1/319-МК у розмірі 395 640,53 дол. США.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2014 року,в якому виправлено описку ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2014 року, та яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 874 677,90 грн - заборгованість за кредитом, 2 097 849,69 грн - заборгованість за процентами, 381 956,69 грн - заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, штрафи: 301,99 грн - штраф (фіксована частина), 247 356,07 грн - штраф (процентна складова), судовий збір у розмірі 3 219,00 грн.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, з урахуванням збільшення позовних вимог у вересні 2014 року, де розмір заборгованості банком визначено станом на 15 серпня 2014 року, пеня підлягає стягненню за період з 16 серпня 2013 року до 15 серпня 2014 року в розмірі 296 090,38 дол. США, що еквівалентно 381 956,69 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

12 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

16 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.

Суди безпідставно відмовили в задоволенні її клопотання про призначення судової економічно-бухгалтерської експертизи, оскільки встановити правильність розрахунку може лише експерт.

Суд першої інстанції не залишив позов без розгляду у зв`язку з численними неявками позивача у судові засідання, на що суд апеляційної інстанції не звернув уваги.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та її представника, які не з`явилися у судове засідання з поважних підстав на підтвердження чого надали належні та допустимі докази, чим позбавив відповідача права на захист.

Суди не звернули уваги, що строк дострокового повернення кредиту не настав, а звернення банку про стягнення заборгованості є передчасним, оскільки в матеріалах справи відсутнє повідомлення банку, яке повинне бути направлене позичальнику відповідно до підпункту 2.3.3 кредитної угоди про зміну та дату зміни умов щодо дострокового повернення кредиту.

Суд першої інстанції неправомірно розрахував та стягнув всю пеню за період з 16 серпня 2013 року до 15 серпня 2014 року в сумі 29 090,38 дол. США, а штраф в розмірі 23,00 дол. США, хоча відповідно до пункту 6.6 договору штраф 250,00 грн.

Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на споживчі потреби всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), а кредитна угода підписана представником банку, яка не мала на це повноважень.

Розмір процентів значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2017 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладений кредитний договір від 17 вересня 2008 року № 1/319-МК, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2018 року.

Позивач виконав зобов`язання за кредитним договором, проте відповідач, в порушення умов вказаного договору, взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 15 серпня 2014 року становить 395 640,53 дол. США, що еквівалентно 5 194 760,15 грн, з яких: 142 778,21 дол. США - заборгованість за кредитом; 159 775,30 дол. США - заборгованість за процентами; 74 225,02 дол. США - заборгованість за пенею; штраф (фіксована складова) - 23,00 дол. США, штраф (процентна складова) - 18 839,00 дол. США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та четверта статті 1054 ЦК України) та Законом.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону (тут і далі в редакції на час укладення договору) між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 1 Закону споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

З 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11 Закону, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Отже, Законом регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

Враховуючи обставини справи, зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, з урахуванням потреб на які було надано кредит - споживчі потреби, тобто здійснення кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб, а також те, що наданий кредит використано на зазначені потреби, таке кредитування здійснювалось на споживчі потреби, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати законодавство щодо захисту прав споживачів.

Згідно з частиною десятою статті 11 Закону, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Верховний Суд виходить з того, що частина десята статті 11 Закону є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суди встановили, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено кредитний договір від 17 вересня 2008 року № 1/319-МК, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2018 року. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, на момент укладення договору відповідачі не заявляли додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Верховний Суд зазначає, що судові рішення не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що банк виконав зобов`язання за кредитним договором, проте відповідач, в порушення умов вказаного договору, взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 отримала визначену суму кредитних коштів у користування з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2018 року, сторони погодили в кредитному договорі, що кредитор має право вимагати повернення коштів, сплати процентів та інших пов`язаних із кредитами виплат, передбаченим договором, зокрема у випадку неналежного виконання його умов позичальником.

Відповідно до підпункту 2.3.3 кредитного договору від 17 вересня 2008 року № 1/319-МКбанк, на свій розсуд, має право, змінити умови угоди і договорів про видачу траншів, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цією угодою і договорами про видачу траншів у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому згідно з статтею 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, терміни виконання яких не наступили, терміни вважається що наступили згідно з вказаною в повідомленні дати. В цю дату позичальник зобов`язується за всіма договорами про видачу траншів повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цією угодою і договорами про видачу траншів (т. 1, а. с. 122-125).

Доводи касаційної скарги про недотримання банком пункту 2.3.3. кредитного договору щодо дострокового повернення кредиту за умови направлення повідомлення суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на те, що банк на свій розсуд звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредиту, яке необхідно розглядати як повідомлення банку, визначене вказаним пунктом договору, а строк повернення кредиту визначається згідно з частиною десятою статті 11 Закону - протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Крім того, банк має право звернутися до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту відповідно до статті 1050 ЦК України.

Із змісту позовної заяви випливає, що банк звернувся з позовом на підставі статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суди не звернули уваги, що 27 серпня 2012 року банк звернувся з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, отже змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором.

Верховний Суд виходить з того, що позичальник не заперечує щодо отримання нею кредитних коштів, крім того, відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 15 серпня 2014 року вона здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитним договором, а саме: останнє погашення за тілом кредиту - 29 листопада 2012 року, за відсотками - 27 грудня 2011 року.

Встановлені судами обставини щодо наданої суми кредиту відповідач не спростувала.

Відповідач не виконувала взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню в розмірі 142 778,00 дол. США.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, з урахуванням збільшення позовних вимог у вересні 2014 року, де розмір заборгованості банком визначено станом на 15 серпня 2014 року, стягнув пеню за період з 16 серпня 2013 року до 15 серпня 2014 року в розмірі 296 090,38 дол. США, що еквівалентно 381 956,69 грн.

З урахуваннямзазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, після зміни строку виконання зобов`язання позивач втрачає право нараховувати проценти за кредитом та пенею після 27 серпня 2012 року, тому вимоги позивачапро їх стягнення не відповідають нормі матеріального права - статті 1050 ЦК України.

У справі, що переглядається, після настання строку кредитування, позивач мав право на стягнення з відповідача сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Верховний Суд виходить з того, що оскільки банк змінив строк дії кредитного договору, то заборгованість за процентами, пенею, штрафами підлягає стягненню до 27 серпня 2012 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що станом на 27 серпня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 за процентами становить 91 572,51 дол. США, за пенею - 11 504,26 дол. США, які підлягають стягненню з неї на користь банку.

Згідно з пунктом 6.6 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов`язань, передбачених угодою, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову.

Відповідно до статті 119 ЦПК України 2004 року позовна заява повинна містити: ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Банк, зазначивши у позовній заяві про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 301,99 грн - штраф (фіксована частина), 247 356,07 грн - штраф (процентна складова), не виклав підстави для його стягнення та відповідний розрахунок. У розрахунку заборгованості за договором від 17 вересня 2008 року № 1/319-МКвідсутні відомості про нараховані штрафи.

Отже, банк не надав докази заборгованості за договором в частині нарахування штрафів за відповідні періоди, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

З урахуванням підстав позову та викладених вище мотивів, Верховний Суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 142 778,00 дол. США, за процентами - 91 572,51 дол. США, за пенею - 11 504,26 дол. США.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суди встановили, оцінили докази у справі, проте неправильно застосували норми матеріального права, тому оскаржувані судові підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 142 778 (сто сорок дві тисячі сімсот сімдесят вісім) доларів 00 центів США, за процентами - 91 572 (дев`яносто одну тисячу п`ятсот сімдесят два) доларів 51 цент США, за пенею - 11 504 (одинадцять тисяч п`ятсот чотири) доларів 26 центів США, а всього: 245 854 (двісті сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) долари 77 центів США.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко