ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 632/76/19

провадження № 22-ц/818/4176/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року, ухвалене суддею Росоха А.В., -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 30 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 33 030грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановлених договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором Банк виконав, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Відповідач зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 19 грудня 2018 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 60 688,46грн, яка складається з: 25 456,89грн. заборгованість за тілом кредиту; 15 415,26грн. відсотки за користування кредитом; 16 450,19грн. пеня; 500грн. штраф (фіксована частина), 2 866,12грн. штраф (процентна складова), яку Банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н 30 березня 2015 року в сумі 25 456,89грн. та судові витрати в сумі 805,86грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не мав жодних підстав відмовляти Банку у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків, пені та штрафів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року, залишеного без змін Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування штрафних санкцій, пені та процентів ОСОБА_1 , виходячи з положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» протиправними та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» при здійсненні банківських послуг за картковим рахунком НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 не нараховувати проценти, пеню та штрафні санкції, виходячи із положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», починаючи з 01 січня 2018 року і до кінця дії особливого періоду.

Зазначає, що Банк мав право лише на стягнення основної суми кредиту, і лише з обов`язковим врахуванням раніше стягнутої заборгованості основної суми кредиту, процентів, штрафів та пені з усіх його карток.

Крім того вказує, що за його підрахунками сума самостійно сплачених коштів, суми стягнутих грошових коштів з нього в автоматичному режимі та суми стягнути коштів на підставі виконавчого провадження в сукупності складають суму, що перевищує тіло кредиту 25 456,89грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Банку ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому останній посилається на ті ж самі обставини, що викладені в його апеляційній скарзі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 липня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 , підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25 456,89грн., оскільки заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року, залишеного без змін Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, було визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування штрафних санкцій, пені та процентів ОСОБА_1 , виходячи з положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» протиправними та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» при здійсненні банківських послуг за картковим рахунком НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 не нараховувати проценти, пеню та штрафні санкції, виходячи із положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», починаючи з 01 січня 2018 року і до кінця дії особливого періоду.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився із договором про надання банківських послуг до його укладання і погодилась з його умовами.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 30 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит, як вказано позивачем - у розмірі 33 030грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановлених договором.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів відповідач зобов`язався сплатити пеню та штраф, у розмірах, в залежності від виду кредитної картки.

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 19 грудня 2018 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 60 688,46грн, яка складається з: 25 456,89грн. заборгованість за тілом кредиту; 15 415,26грн. відсотки за користування кредитом; 16 450,19грн. пеня; 500грн. штраф (фіксована частина), 2 866,12грн. штраф (процентна складова).

Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року, залишеного без змін Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, було визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування штрафних санкцій, пені та процентів ОСОБА_1 , виходячи з положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» протиправними та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» при здійсненні банківських послуг за картковим рахунком НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 не нараховувати проценти, пеню та штрафні санкції, виходячи із положень, передбачених ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», починаючи з 01 січня 2018 року і до кінця дії особливого періоду.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Посилання Банку в апеляційній скарзі на те, що вказане рішення немає преюдиційного значення, оскільки воно стосується зовсім іншого рахунку відповідача; жодних вимог щодо стягнення заборгованості за рахунком № НОМЕР_1 Банком не пред`являлось; заборгованість відповідача виникла за кредитною карткою № НОМЕР_2 , яка була перевипущена за номером НОМЕР_3 колегією суддів не приймаються.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що предметом розгляду у вказаній справі був саме кредитний договір укладений 30 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 .

Кредитні картки на які посилається Банк, були відкриті в рамках вказаного договору, про що свідчить виписка Банку.

Що стосується самого кредитного договору, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника 30 березня 2015 року відсоткова ставка за кредитом не визначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 березня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (30 березня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафу, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 березня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Посилання Банку в апеляційній скарзі на те, що 15 травня 2017 року відповідачем було підписано заяву про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовця клієнтам в ПриватБанку, в якій відповідач просив не застосовувати відносно нього п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також зазначив що останній бажав продовжити обслуговування своєї картки у відповідності до умов укладеного договору, у т.ч. зі сплатою процентів за користування кредитом та можливої неустойки упродовж дії договору колегією суддів не приймаються.

Як було вже зазначено у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року, відмова від користування пільгами та підписання вказаної заяви є реалізацією свободи вільно здійснювати свої права, але не є підставою для припинення права на пільгу за умови існування підстав для її застосування у подальшому.

Крім того, вказана заява не містить даних щодо погодженого сторонами розміру відсотків та штрафних санкцій. Сама ж заява позичальника від 30 березня 2015 року, яка у свою чергу і є кредитним договором, не містить розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та не передбачає нарахування пені та штрафів.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку відсотків за користування кредиту в розмірі 15 415,26грн., пені в розмірі 16 450,19грн., та штрафів: 500грн. штраф (фіксована частина); 2 866,12грн. штраф (процентна складова).

Що стосується посилань Банку, що вказаний кредитний договір є відплатним правочином та оскільки відповідач використовував кошти Банку, то застосуванню підлягає вимоги ст. 1048 ЦК України, тобто, розмір відсотків підлягає врахуванню за обліковою ставкою НБУ, то вони колегією суддів не приймаються.

Матеріали справи не містять підтверджень, що Умови та правила надання банківських послуг на момент отримання відповідачем кредитних коштів, Анкета заява від 30 березня 2015 року взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах.

Крім того, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, апеляційний зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 30 березня 2015 року ОСОБА_1 підписано анкету заяву. З розрахунку заборгованості вбачається, що впродовж 2017-2018 років відповідач активно користувався кредитною карткою, поступово отримував кредитні кошти, у зв`язку з чим розмір його кредитних зобов`язань збільшився та ним систематично вносились кошти на погашення заборгованості.

Отже, відповідач своїми діями визнав наявність кредитних правовідносин з АТ КБ «ПриватБанк».

Дані обставини відповідачем не спростовано, доказів щодо неотримання коштів не надано.

Більш того, сам відповідачем не заперечує факту отримання кредитних у коштів у зазначеному Банком розмірі.

Разом з тим, відповідач заперечує проти наявного розміру заборгованості, оскільки як він зазначає у своїй апеляційній скарзі, що за його підрахунками сума самостійно сплачених коштів, суми стягнутих грошових коштів з нього в автоматичному режимі та суми стягнути коштів на підставі виконавчого провадження в сукупності складають суму, що перевищує тіло кредиту 25 456,89грн.

Так, Банк надав апеляційному суду свої письмові пояснення в яких зазначив, що тіло кредиту, яке підлягає стягненню з відповідача на їх користь становить 2 320,84грн. (з урахуванням витрачених позичальником коштів у період з 01 січня 2018 року по березень 2019 року в розмірі 2 192,44грн.; з урахування самостійного внесення грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 15 042,29грн.; з урахування стягнень в рамках виконавчого провадження в розмірі 10 286,20грн.).

Оскільки вказаний розмір заборгованості за тілом кредиту відповідачем не спростовано, свого розрахунку останнім не надано, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь Банку.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає зміні.

Частинам 1, 2, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, що Банком при поданні позовної заяви сплачено 1921грн. судового збору та за подання апеляційної скарги 2881,50грн, усього 4802,50грн.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 183,65грн. (60 688,46грн. заявлені позовні вимоги : 2 320,84грн. задоволені позовні вимоги = 26,1493 частина задоволених позовних вимог; 4802,50грн. : 26,1493 = 183,65грн.).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 1208,80грн.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 162,64грн. (60 688,46грн. заявлені позовні вимоги : 58 367,62грн. позовні вимоги в задоволенні яких відмовлено = 1,0397 частина позовних вимог в задоволенні яких відмовлено; 1208,80грн. : 1,0397 = 1 162,64грн.

Отже, різниця складає 978,99грн. = (1 162,64грн. - 183,65грн.), яка підлягає стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 червня 2020 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1-Д, м. Київ, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за тілом кредит в розмірі 2 320,84грн. (дві тисячі триста двадцять гривень 84коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1-Д, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 978,99грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова