Ухвала

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 185/1046/19

провадження № 61-14430ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Управління комунального господарства та будівництва Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова» про визнання бездіяльності з проведення капітального ремонту незаконною та відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона користується квартирою АДРЕСА_1 на підставі укладеного типового договору найму житлового приміщення між нею та Павлоградським механічним заводом від 15 листопада 1989 року та виданого ордеру № 2157 МІ 89 від 15 листопада 1989 року. Відповідно до акту № 27 від 20 квітня 1995 року, складеного комісією Виконкому Павлоградської міської ради було встановлено, що усі стіни квартири мокрі та з грибком, столярні вироби гнилі, пошкоджений каналізаційний стік, затоплений підвал будинку та комісією зроблений висновок про те, що квартира не відповідає санітарно-технічним нормам і запропоновано ЖЕО та ПМЗ виконати певні роботи. Позивач неодноразово зверталась до відповідачів з приводу капітального ремонту зазначеної квартири. Проте, до наступного часу ніяких ремонтних робіт відповідачі не провели, тому позивач вимушена самотужки проводити ремонтні роботи за свій рахунок, тоді як розмір її пенсії складає 1 684,38 грн, позивач вважає, що бездіяльність відповідачів є незаконною. Тому, позивач просила визнати бездіяльність Виконавчого комітету Павлоградської міської ради щодо не проведення капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 , незаконною; зобов`язати Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Управління комунального господарства та будівництва Павлоградської міської ради Дніпропетровської області провести заміну віконних рам, підвіконних дошок, підлоги, з фарбуванням та встановленням нових приладів і склінням, проведення штукатурних та малярних робіт, в тому числі заміна шпалер, міжкімнатних дверей у квартирі АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2019 року - залишено без змін.

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у вказаній вище справі, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору є визнання бездіяльності Виконавчого комітету Павлоградської міської ради щодо не проведення капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 , незаконною; зобов`язання Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Управління комунального господарства та будівництва Павлоградської міської ради Дніпропетровської області провести заміну віконних рам, підвіконних дошок, підлоги, з фарбуванням та встановленням нових приладів і склінням, проведення штукатурних та малярних робіт, в тому числі заміна шпалер, міжкімнатних дверей у квартирі АДРЕСА_1 та стягнення матеріальної шкоди в розмірі 25 000 грн.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню: якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для касаційного перегляду судових рішень, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Управління комунального господарства та будівництва Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова» про визнання бездіяльності з проведення капітального ремонту незаконною та відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

І. М. Фаловська