Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 753/7342/18

провадження № 61-8350св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), про визнання умови трудового договору недійсною, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. 09 грудня 2015 року на підставі наказу № 71/ос він прийнятий на роботу в АТ «Укрзалізниця» на посаду першого заступника начальника філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця» безстроково.

У 2017 році відбулись зміни в штатному розписі, зокрема виключено посаду першого заступника начальника філії, замість неї створено посаду першого заступника директора філії. Про ці зміни його завчасно відповідач не повідомив.

Рішенням правління АТ «Укрзалізниця», яке оформлене пунктом 1.5.1 протоколу від 22 лютого 2017 року № Ц-57/12 Ком.т., позивача як першого заступника начальника філії, призначено на посаду першого заступника директора філії, трудові відносини не переривались. На виконання цього рішення видано наказ від 22 лютого 2017 року № 317/ос про призначення його на посаду першого заступника директора філії на умовах трудового договору. Наказ не містив вказівки, що трудові відносини є строковими.

23 лютого 2017 року ОСОБА_1 написав на ім?я голови правління АТ «Укрзалізниця» заяву, у якій просив призначити його на посаду першого заступника директора філії. У цій заяві не зазначав про призначення його на цю посаду на певний строк, вважав, що трудова угода триватиме безстроково.

01 березня 2017 року з позивачем укладений трудовий договір № 59, у пункті 1.2 якого зазначено, що трудові відносини продовжуються, а в пункті 8.1 вказано, що він діє з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року включно.

До моменту підписання договору позивачу було висунуто умови: підписати цей договір або бути звільненим, тобто умови договору були нав`язані роботодавцем. Оскільки відповідач не дотримався вимог про завчасне повідомлення про зміни в умовах праці, ОСОБА_1 не міг прийняти виваженого рішення про подальшу трудову діяльність чи знайти за гарантовано виділений час нове місце роботи, у зв`язку із чим уклав трудовий договір.

Укладення трудового договору на певний строк, з урахуванням характеру праці та інтересів сторін, суперечить частині другій статті 23 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а отже, така умова є недійсною.

Форма трудового договору затверджена рішенням правління від 31 січня 2017 року (протокол № 57/7), яке не введено в дію, а отже, і сам договір.

З 18 січня до 27 березня 2018 року позивач перебував на лікарняному, а з наказом від 01 березня 2018 року № 33-ос про звільнення ознайомився 28 березня 2018 року, проте із наказом від 01 березня 2018 року № 411/ос, на підставі якого видано наказ № 33-ос, його не ознайомлювали.

Відповідно до пункту 2.3.5 трудового договору № 59 про закінчення дії трудового договору його мали повідомити не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку його дії, проте звільнення відбулось у період непрацездатності.

Звільнення відбулось 01 березня 2018 року, проте трудову книжку йому видали та провели з ним розрахунок тільки 28 березня 2018 року. У порушення частини першої статті 116 КЗпП України перед виплатою сум позивача не повідомили про їхній розмір.

Фактична управлінська та фінансова залежність від відповідача стримали позивача від пред`явлення позову про захист своїх порушених прав невідкладно, у 2017 році.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати недійсною умову трудового договору від 01 березня 2017 року № 59, укладеного між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 , про встановлення строку дії трудового договору з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року, яка закріплена в пункті 8.1 трудового договору від 01 березня 2017 року № 59, з моменту укладання цього трудового договору; визнати трудовий договір від 01 березня 2017 року № 59, що укладений між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 , безстроковим, таким, що укладений на невизначений строк від дати його укладення - з 01 березня 2017 року; визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 33-ос про звільнення ОСОБА_1 ; визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 411/ос про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2018 року до дня поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійшли згоди про продовження трудових відносин на умовах контрактної форми, посада позивача є такою, до якої застосовується контрактна форма трудових відносин. При переході на цю форму відносин не відбулось змін в умовах праці, змінилась лише назва посади. Звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності не є порушенням за цією підставою звільнення, а враховуючи, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 18 січня до 28 березня 2018 року, належні йому суми при звільненні були нараховані після надання листків непрацездатності 28 березня 2018 року, трудову книжку видано у перший день після закінчення лікування.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано трудовий договір від 01 березня 2017 року № 59, що укладений між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 , безстроковим та укладеним на невизначений строк від дати його укладення - з 01 березня 2017 року.

Визнано незаконним наказ директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 33-ос про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Визнано незаконним наказ виконувача обов`язків голови правління АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 411/ос про звільнення ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2018 року до 18 квітня 2019 року (283 робочі дні) у сумі 2 138 945,13 грн.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті при зверненні до суду першої інстанції, у розмірі 11 629,20 грн.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті при зверненні до суду апеляційної інстанції, у розмірі 17 443,80 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що застосування контрактної форми трудового договору є таким, що суперечить вимогам закону. Взявши до уваги те, що обмеження строку договору погіршує становище позивача, а також те, що з позивачем попередньо укладений безстроковий трудовий договір, посада позивача не сезонна, не створена для досягнення цілей у певний час, та згоди на укладення строкового трудового договору шляхом подачі відповідної заяви працівник не виражав, суд дійшов висновку про визнання трудового договору від 01 березня 2017 року № 59 безстроковим, таким, що укладений на невизначений строк від дати його укладення - з 01 березня 2017 року.

Визнавши трудовий договір від 01 березня 2017 року № 59 безстроковим, апеляційний суд дійшов висновку про незаконність наказів відповідача від 01 березня 2018 року № 33-ос та від 01 березня 2018 року № 411/ос, проте вказав, що вимоги в частині скасування цих наказів задоволенню не підлягають, оскільки зазначене відноситься до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а не суду.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку, який підлягав стягненню за час вимушеного прогулу з підстав, передбачених статтею 235 КЗпП України, апеляційний суд виходив із Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з відповідними змінами та доповненнями).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2019 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що з позивачем укладено саме строковий трудовий договір, з чим він був ознайомлений, підписав його кожну сторінку та усвідомлював настання можливих наслідків. Строковий договір укладено за наявності волевиявлення позивача та його погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаністю про те, що у разі закінчення строку його дії трудові відносини припиняються.

Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином посаду позивача, в аспекті віднесення її до категорії «керівників», не застосував наслідки спливу тримісячного строку давності щодо вимог про визнання умови трудового договору недійсною, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк.

Заявник вважає, що апеляційний суд неналежним чином здійснив оцінку доказів у їх сукупності, в результаті чого він дійшов неправильних висновків про те, що трудовий договір з позивачем укладено в порушення вимог, визначених КЗпП України.

У травні 2019 року надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Пелюка С. С. на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Відмовлено у зупиненні постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

В іншій частині зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди встановили, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2015 року № 71/ос ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника філії «Центр забезпечення виробництва» з 11 грудня 2015 року.

31 січня 2017 року відбулось засідання правління АТ «Укрзалізниця», оформлене протоколом № Ц-57/7 Ком.т., відповідно до пунктів 4.1, 4.2 якого вирішено вилучити зі штатного розпису апарату управління філії «Центр забезпечення виробництва» посаду начальника філії та запроваджено у штатному розписі апарату управління філії «Центр забезпечення виробництва» посаду директора філії на умовах трудового договору.

22 лютого 2017 року АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 317/ос за підписом виконувача обов`язків голови правління Василевського І. про призначення ОСОБА_1 з 01 березня 2017 року на посаду першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва» на умовах трудового договору. Підстава: рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 22 лютого 2017 року (протокол № Ц-57/12 Ком.т.), заява ОСОБА_1

23 лютого 2017 року ОСОБА_1 подав на ім?я голови правління АТ «Укрзалізниця» заяву з проханням про призначення його на посаду першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору.

01 березня 2017 року між АТ «Українська залізниця» в особі голови правління Балчуна Войцеха та ОСОБА_1 укладений трудовий договір № 59 та підписано додаткову угоду до нього.

Згідно із пунктом 8.1 договору його укладено на строк з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року включно. Пунктом 2.3.5 передбачено, що товариство зобов?язується повідомляти працівника про закінчення дії договору не пізніше одного місяця до закінчення строку дії.

01 березня 2017 року директором філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» Цвігун В. Б. видано наказ № 42/ос про переведення позивача на посаду першого заступника директора філії на умовах строкового трудового договору за погодженням сторін на визначений строк - з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року. У наказі визначено підставу переведення: рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 22 лютого 2017 року (протокол

№ Ц-57/12 Ком.т.), заява ОСОБА_1 ; наказ АТ «Укрзалізниця» від 22 лютого 2017 року № 317/ос; трудовий договір від 01 березня 2017 року № 59. Із цим наказом позивач ознайомився під особистий підпис 01 березня 2017 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 411/ос ОСОБА_1 звільнено у зв?язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України. Підставою вказано пункт 8.1 трудового договору від 01 березня 2017 року № 59. Наказ видано за підписами виконувача обов`язків голови правління Кравцова Є . П . та члена правління ОСОБА_5 . Наказ не містить відомостей про ознайомлення із ним ОСОБА_1 .

Директор філії Цвигуном В. Б. 01 березня 2018 року також видав наказ

№ 33-ос про звільнення ОСОБА_1 , підставою звільнення зазначено наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 411/ос, пункт 2 стаття 36 КЗпП України. Із цим наказом позивач ознайомився 28 березня 2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що застосування контрактної форми трудового договору є таким, що суперечить вимогам закону. Взявши до уваги те, що таке обмеження строку договору погіршує становище позивача, а також і те, що з позивачем попередньо укладений безстроковий трудовий договір, посада позивача не сезонна, ця посада не створена для досягнення цілей у певний час, та згоди шляхом подачі відповідної заяви працівник не виражав, суд дійшов висновку про визнання трудового договору від 01 березня 2017 року № 59 безстроковим, таким, що укладений на невизначений строк від дати його укладення - з 01 березня 2017 року.

Визнавши трудовий договір від 01 березня 2017 року № 59 безстроковим, апеляційний суд дійшов висновку про незаконність наказів відповідача від 01 березня 2018 року № 33-ос та № 411/ос, проте вказав, що вимоги в частині скасування цих наказів задоволенню не підлягають, оскільки зазначене відноситься до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а не суду.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з підстав, передбачених статтею 235 КЗпП України, апеляційний суд виходив із Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з відповідними змінами та доповненнями).

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц).

Встановлено, що 01 березня 2017 року між АТ «Укрзалізниця» в особі голови правління Балчуна Войцеха та ОСОБА_1 укладений трудовий договір № 59 та підписано додаткову угоду до нього. Згідно з пунктом 8.1 договору його укладено на строк з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року включно.

Отже, позивач мав звернутися до суду з позовом про визнання недійсною умови трудового договору та визнання трудового договору безстроковим у тримісячний строк з дня підписання зазначеного трудового договору.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог про визнання недійсною умови трудового договору та визнання трудового договору безстроковим, від яких залежить вирішення інших позовних вимог, апеляційний суд не врахував положення частини першої статті 233 КЗпП України, не звернув уваги на обізнаність позивача про своє порушене трудове право з 01 березня 2017 року та звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до суду про визнання недійсною умовою трудового договору від 01 березня 2017 року № 59, зокрема пункту 8.1, та визнання зазначеного договору безстроковим лише у квітні 2018 року. Жодних аргументів щодо поважності або неповажності причини пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, апеляційний суд не зазначив.

Визнаючи оспорюваний трудовий договір безстроковим, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у спірному випадку застосування контрактної форми трудового договору є таким, що суперечить вимогам закону.

Проте апеляційний суд не звернув уваги, що сторони уклали не контракт, а строковий трудовий договірвід 01 березня 2017 року № 59, у якому узгоджено строк дії трудового договору - з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року включно (пункт 8.1 трудового договору), а також умови про те, що договір припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку його дії (пункти 7.3, 7.3.1). Апеляційний суд не дав оцінки змісту умов саме строкового договору, його меті, змісту спрямування волевиявлення ОСОБА_1 (на укладення строкового чи безстрокового трудового договору).

Щодо звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Накази № 33-ос та № 411/ос про звільнення позивача видано 01 березня 2018 року, тобто у період, коли позивач був непрацездатний.

Проте, поновлюючи позивача на роботі, в тому числі з підстав звільнення у період тимчасової непрацездатності, апеляційний суд не перевірив, чи є звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності безумовною підставою для поновлення на роботі.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення вимог частин першої та другої статті 367 ЦПК України не переглянув справу за наявними в ній доказами, не з`ясував причини пропуску тримісячного строку на звернення до суду за вирішенням спору, доводи відповідача про те, що укладений трудовий договір є строковим та доводи позивача щодо незаконності його звільнення за час перебування на лікарняному належним чином не перевірив, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Формальний підхід до вирішення справи та ухвалення судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин справи суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на ухвалення законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення вимог частин першої та другої статті 367 ЦПК України не переглянув справу за наявними в ній доказами та не перевірив законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх підставі дійсним обставинам справи, з`ясувати причини пропуску тримісячного строку на звернення до суду за вирішенням спору, перевірити доводи відповідача про те, що спірний трудовий договір за своєю суттю та призначенням є строковим, врахувати правові наслідки звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності та вирішити спір з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко