ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

м. Черкаси

Справа № 701/501/19
Провадження № 22-ц/821/119/20
категорія 307000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Винник І. М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Маньківська Селищна рада смт. Маньківка Черкаської області;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Маньківської селищної ради смт. Маньківка Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, у складі: головуючого судді Костенка А. І.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Маньківської селищної ради смт. Маньківка Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3), перебувала у шлюбі зі своїм першим чоловіком ОСОБА_2 , з 02 травня 1982 року.

Під час шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , відповідно до протоколу № 6 загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Маньківський» від 23 червня 1984 року, ОСОБА_2 було прийнято у члени кооперативу, а 26 червня 1984 року ОСОБА_2 було сплачено перший внесок у кооператив у розмірі 2 500 крб. за квартиру АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 двічі сплатила внески за квартиру у житлово-будівельний кооператив «Маньківський», а саме 23 січня 1989 року в сумі 288 крб. та 04 квітня 1989 року в сумі 116 крб., а всього за період шлюбу ними було сплачено 2 904 крб.

Зазначає, що паєнагромадження в сумі 2 904 крб. було спільною сумісною власністю подружжя.

27 листопада 1989 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було припинено.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишилась проживати у квартирі АДРЕСА_1 та сплачувала пайові внески за неї до повної виплати вартості квартири. Тобто, колишнім подружжям було поділено паєнагромадження за вищезазначену квартиру, та передано ОСОБА_4 право власності на пай.

Вважає, що фактичне відкрите володіння ОСОБА_4 , понад 12 років, квартирою АДРЕСА_1 та подальше внесення нею пайових внесків за квартиру підтверджує те, що між колишнім подружжям було досягнуто згоди про поділ паєнагромадження, а саме, передано його ОСОБА_4 .

При цьому, незважаючи на те, що ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до іншого житла і не сплачував після розірвання шлюбу пайові внески за квартиру, про що було відомо житлово-будівельного кооперативу «Маньківський», останнього не було виключено із житлово-будівельного кооперативу.

Таким чином, ОСОБА_4 мала переважне право на вступ до житлово-будівельного кооперативу «Маньківський», виконувала всі обов`язки члена житлово-будівельного кооперативу, сплачувала пайові внески за квартиру, проте юридично не оформила вступ до кооперативу.

29 грудня 1989 року ОСОБА_4 вступила у шлюб з ОСОБА_5 та при укладенні шлюбу обрала прізвище « ОСОБА_4 ». Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 продовжували проживати у вказаній квартирі та сплачувати пайові внески за неї.

Загалом, за період шлюбу з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 було сплачено 5 277 крб.

Згідно з довідкою № 39 від 12 серпня 2005 року, вартість квартири АДРЕСА_1 , виплачена станом на 25 грудня 1992 року в сумі 8 184 крб. 04 коп. по цінам 1987 року.

Від шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась позивачка по справі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Після смерті батька вони з матір`ю ОСОБА_7 залишились проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

Тому вважає, що мати позивачки - ОСОБА_7 фактично вступила в управління та володіння квартирою АДРЕСА_1 , пайові внески за яку було сплачено під час шлюбу з ОСОБА_5 , і яка у зв`язку з цим вважається спільною сумісною власністю подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_7 , з якою позивачка проживала разом до дня її смерті у квартирі АДРЕСА_1 . На момент смерті матері позивачка була неповнолітньою, а тому рішенням виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 30 липня 2002 року № 154 за нею було закріплено право на житлову площу за вказаною адресою.

Позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_7 , а оскільки вона була неповнолітньою на момент смерті матері і постійно проживала з нею, тому вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті матері, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, що і змусило її звернутись з відповідним позовом до суду.

Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що в даному випадку, відповідно до закону, спадщина належить позивачці - спадкоємцю з часу відкриття спадщини в порядку спадкування, що зобов`язує утримувати майно, здійснити його державну реєстрацію, проте відсутня можливість здійснювати ці обов`язки у зв`язку з відсутністю документа, який засвідчує право власності та відсутністю, можливості його отримати у зв`язку із смертю спадкодавця, тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

02 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про існування даного рішення йому відомо не було, хоч ОСОБА_1 за оскаржуваним рішенням набула право власності на квартиру, власником якої є він і при цьому до участі у розгляді справи він залучений не був.

Лише коли ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до нього про скасування свідоцтва та рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння (ухвала про відкриття провадження від 30 жовтня 2019 року), він дізнався про дану справу.

Вважає, що рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згідно з рішенням виконавчого комітету № 105 від 22 жовтня 1987 року йому був виданий ордер на житлове приміщення - одну ізольовану кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , після чого заселився в неї разом із дружиною та сином ОСОБА_8 .

У 1989 році він виселився із неї, залишивши в ній проживати сина та колишню дружину.

В 2002 році ОСОБА_7 померла, а її донька, ОСОБА_1 , ще до досягнення повноліття вибула із спірної квартири.

02 березня 2015 року він отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно кооперативну квартиру АДРЕСА_1 і його право власності належним чином зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому оскаржуваним рішенням фактично вилучено в нього майно.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні документи про право власності на спірну квартиру, про заведення спадкової справи, відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, відсутні відомості про належність квартири ОСОБА_7 .

Крім того, ОСОБА_1 не залучила до участі у справі ще одного спадкоємця, що прийняв спадщину - рідного брата ОСОБА_8 .

27 грудня 2019 року від Маньківської селищної ради Черкаської області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Рішення суду ухвалено відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим, а тому просить суд відмовити ОСОБА_2 у задоволені його апеляційної скарги, а рішення суду залишити в силі.

03 січня 2020 року від ОСОБА_1 також надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що до досягнення повноліття вона вибула із спірної квартири, однак це ніяким чином не впливає на її право на квартиру, оскільки на момент смерті мами їй було 11 років і її опікуном була бабуся, з якою вона проживала до вступу на навчання.

Вона є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_7 .

Оскільки вона була неповнолітньою на момент смерті матері і постійно проживала з нею, вона вважається такою, що прийняла спадщину після її смерті, шляхом вступу в управління та володіння майном.

Спадкова справа після смерті матері не відкривалась, тому вона є єдиним спадкоємцем своєї матері, який прийняв спадщину.

Доводи скаржника, що її брат, ОСОБА_8 , також прийняв спадщину спростовуються інформаційною довідкою із спадкового реєстру, до того ж, на момент смерті матері брат був вже повнолітнім і не проживав разом з ними.

ЇЇ мати повністю виплатила пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , проте за життя не оформила в передбаченому законом порядку права власності на неї. Тому вона, спадкоємець першої черги після матері, не може отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно.

Вказує, що вже після ухвалення рішення вона дізналася, що власником вказаної квартири є ОСОБА_2 , тому вона звернулась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності.

Вважає, що ОСОБА_2 незаконно зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, про що вона не знала і не могла знати, тому і звернулася до суду з позовом до Маньківської селищної ради Черкаської області, так як остання могла претендувати на квартиру як на майно, що є відумерлою спадщиною.

Маньківським районним судом Черкаської області встановлено всі обставини, що мають значення для справи та правильно застосовані норми права до спірних правовідносин.

Просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Маньківського районного суду Черкаської області без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 09 січня 2020 року справу призначено до розгляду на 22 січня 2020 року на 11:30 год., в подальшому на 05 лютого 2020 року на 11:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 01 березня 2019 року № 6, ОСОБА_9 перебувала у шлюбі зі своїм першим чоловіком ОСОБА_2 , з 02 травня 1982 року (а.с. 9).

Відповідно до протоколу № 6 загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Маньківський» від 23 червня 1984 року, ОСОБА_2 , під час шлюбу з ОСОБА_4 , було прийнято у члени кооперативу (а.с. 10).

26 червня 1984 року ОСОБА_2 було сплачено перший внесок у кооператив у розмірі 2500 крб. за квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією платіжного документа (а.с. 11).

Під час шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 двічі сплатила внески за квартиру у житлово-будівельний кооператив «Маньківський» - 23 січня 1989 року в сумі 288 крб., та 04 квітня 1989 року в сумі 116 крб., що також підтверджується копіями платіжних документів (а.с. 12).

Згідно з витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 19 березня 2019 року № 6, 27 листопада 1989 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с. 15).

29 грудня 1989 року ОСОБА_4 , вступила у шлюб з ОСОБА_5 , та при укладенні шлюбу обрала прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 01 березня 2019 року № 4 (а.с. 16).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 сплачували внески за квартиру у житлово-будівельний кооператив «Маньківський» 15 січня 1990 року в сумі 173 крб., 31 червня 1990 року в сумі 145 крб., 23 червня 1991 року 145 крб., 26 лютого 1991 року 145 крб., 17 січня 1992 року в сумі 578 крб., 17 січня 1992 року 52 крб., 25 грудня 1992 року 4 039 крб., а всього - 5 277 крб. (а.с. 12 - 14).

Згідно з довідкою № 39 від 12 серпня 2005 року, вартість квартири АДРЕСА_1 , виплачена станом на 25 грудня 1992 року в сумі 8 184 крб. 04 коп. по цінам 1987 року (а.с. 17).

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 18).

Згідно Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 26 березня 2016 року, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 уклала шлюб із ОСОБА_11 , прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_1 (а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_7 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть НОМЕР_4 (а.с. 21) з якою позивачка проживала разом до дня її смерті у квартирі АДРЕСА_1 .

Після смерті батька, ОСОБА_1 фактично проживала до 2002 року без реєстрації разом з матір`ю ОСОБА_7 , яка була зареєстрована до дня смерті, у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 28 березня 2019 року № 515 (а.с. 23).

На момент смерті матері ОСОБА_1 була неповнолітньою, а тому рішенням виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 30 липня 2002 року № 154 за нею було закріплено право на житлову площу за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 22).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила Книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Отже, спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 525 ЦК УРСР визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка, за твердженням ОСОБА_1 , залишились після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона є спадкоємцем першої черги, яка на момент смерті матері проживала разом з нею, тому є єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. За життя мати, ОСОБА_7 , виплатила повністю пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , проте право власності на неї не оформила в передбаченому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР).

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року та п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року (які були чинними на момент відкриття спадщини після ОСОБА_7 ) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка, що «спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним».

Рішенням виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 30 липня 2002 року встановлено, що ОСОБА_12 проживала разом з батьками за адресою АДРЕСА_2 та закріплено за нею право на вказану житлову площу.

Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 28 березня 2019 року встановлено, що гр. ОСОБА_1 дійсно фактично проживала до 2002 року без реєстрації разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно положень ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Звертаючись в суд з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, ОСОБА_1 в якості відповідача, тобто можливого суб`єкта спірних матеріальних правовідносин, вказала Маньківську селищну раду смт. Маньківка Черкаської області.

Суд першої інстанції розглянув даний спір по суті, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 за визначеного останньою кола осіб, дійшовши висновку на основі норм матеріального права, що саме Маньківська селищна рада смт. Маньківка Черкаської області є носієм спірного права або охоронюваного законом інтересу.

Проаналізувавши надані в підтвердження заявлених вимог апеляційної скарги докази, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що справу розглянуто за неналежного відповідача - особи, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову, так як не є суб`єктом несення обов`язку в спірних правовідносинах.

Як зазначалось, предметом даного спору є квартира АДРЕСА_1 на яку позивач просить визнати право власності в порядку спадкування за законом.

Водночас, з долучених до апеляційної скарги Свідоцтва про право власності на нерухоме майно номер: НОМЕР_5 від 02.03.2015 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер: 34336413 від 02.03.2015 вбачається, що власником спірної квартири АДРЕСА_1 , на момент звернення до суду з даним позовом, є ОСОБА_2 (а.с. 61, 62).

Колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з цивільним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом.

Разом з тим, залучення до участі у справі співвідповідача та заміна неналежного відповідача регламентована ст. 51 ЦПК України.

Зокрема ч. ч. 2 та 3 ст. 51 ЦПК України визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Також, згідно вимог п. 4 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд, вирішує питання, зокрема, про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, вищевказаних обставин не встановив та прийшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Вищевикладені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 344/123/17, провадження № 61-30194св18.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки ОСОБА_1 пред`явила позов до неналежного відповідача, а апеляційний суд, за наслідками апеляційного перегляду, позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову, з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні позову, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 750 грн. (пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги) (а.с. 52)

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Маньківської селищної ради смт. Маньківка Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3 750 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко