Номер провадження: 22-ц/813/2095/20
Номер справи місцевого суду: 2-6686/2008
Головуючий у першій інстанції Ступакова І.Г.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-6686/2008

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2095/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідачі 1) Мале колективне підприємство «Мрія-2», 2) Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малого колективного підприємства «Мрія-2», Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, за апеляційною скаргою Малого колективного підприємства «Мрія-2» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Ступакової І.Г. 23 жовтня 2008 року,

встановив:

У жовтні 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять: 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.09.2008 року між відповідачем - Малим колективним підприємством «Мрія-2» (далі МКП «Мрія-2») і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого МКП «Мрія-2» продало, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 1 168,2 кв. м., торговою 78 кв. м., на земельній ділянці, площею 0,045 га., Державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 27-005. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5; 2) визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних долях на магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 1 168,2 кв. м., торговою 78 кв. м., на земельній ділянці, площею 0,045 га., Державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 27-005. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що 10.09.2008 року між ними та МКП «Мрія-2» був укладений договір купівлі-продажу магазину змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 1 168,2 кв. м., торговою 78 кв. м., на земельній ділянці, площею 0,045 га., Державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 27-005. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5.

Договір купівлі-продажу було укладено у письмовій формі, однак він не був нотаріально посвідчений. Відбулося повне виконання договору, покупці виплатили усю суму коштів за магазин (а. с. 4 5).

Згідно наявного у справі протоколу судового засідання від 23.10.2008 року (а. с. 49 51) позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали.

Чернакульська О. - представник відповідача МКП «Мрія-2» та ОСОБА_3 представник відповідача Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради у судовому засіданні позов визнали.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2008 року вищезазначений позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.09.2008 року між відповідачем - Малим колективним підприємством «Мрія-2» (далі МКП «Мрія-2») і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого МКП «Мрія-2» продало, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 1 168,2 кв. м., торговою 78 кв. м., на земельній ділянці, площею 0,045 га., Державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 27-005. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних долях на магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 1 168,2 кв. м., торговою 78 кв. м., на земельній ділянці, площею 0,045 га., Державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 27-005. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 5.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 10.09.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та МКП «Мрія-2» був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного магазину. Нотаріально договір не був посвідчений. Після укладення договору позивачі прийняли у своє володіння та розпорядження магазин.

Враховуючи вищевказане, а також, що сторонами договору були виконані усі його істотні умови, які сторонами не заперечуються, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню (а. с. 52 53).

В апеляційній скарзі МКП «Мрія-2» просить скасувати вищевказане рішення суду першої інстанції. Позов залишити без розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, вкладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на низку порушень норм процесуального права під час як звернення до суду з вищевказаним позовом, так і розгляду такого позову по суті судом першої інстанції. Зазначає про те, що апелянт МКП «Мрія-2» участі у розгляді вищевказаного позову не приймало. Представник МКП «Мрія-2» своїх пояснень у судовому засіданні не надавав, відповідне рішення не отримував. Про наявність такого рішення апелянту стало відомо лише у 2019 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує на те, що доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Представник МКП «Мрія-2» - Оськін М.Д., Караулан І.М., у судовому засіданні підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

Адвокат Бочевар М.П., діючий від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_2 особисто, у судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги. Просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв, клопотань не надали.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушень норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на порушення норм матеріального права судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Між тим, апеляційний суд вважає за необхідне у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін, з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, магазину змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, загальною площею 1 168,2 кв.м. та торговою площею 718 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10 вересня 2008 року між Малим колективним підприємством «Мрія-2» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ..

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, загальною площею 1 168,2 кв.м. та торговою площею 718 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 3, 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Визначена частиною 2 статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 зробив висновок про те, що норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною 3 статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Вказана правова позиція знаходить своє відображення у низці судових рішень Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 289/1431/18.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що укладений у такій формі (за відсутності нотаріального посвідчення) вищезазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна (спірний договір) факично не міг бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не може породжувати для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачами.

Крім того, згідно правил статті 119 ЦПК України (діючого на момент звернення позивачів до суду з вищевказаним позовом та розгляду справи судом першої інстанції) позовна заява подається в письмовій формі. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача і відповідача, а також ім`я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Позовна заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дати її подання.

Вищевказана позовна заява подана з порушенням наведених приписів пунктів 2, 4, 6 частини 2, частини 3 статті 119 ЦПК України (діючого на момент звернення позивачів до суду з вищевказаним позовом та розгляду справи судом першої інстанції).

Між тим, вказані порушення норм процесуального та матеріального права не мають наслідком скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 жовтня 2008 року відкрито провадження по даній справі та призначено попереднє судове засідання на 23 жовтня 2008 року.

Згідно протоколу судового засідання від 23.10.2008 року, у судове засідання суду першої інстанції 23.10.2008 року з`явилися позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представники відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .. Особи сторін були встановленні головуючим суддею суду першої інстанції.

Також, з вказаного протоколу судового засідання вбачається, що ОСОБА_1 позов підтримала, вважала можливим перейти до розгляду справи, надавала пояснення по суті спору, приймала участь у судових дебатах та просила позов задовольнити. Представники відповідачів, а саме Малого колективного підприємства «Мрія-2» та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради - Чернакульська О. та ОСОБА_3 , відповідно, позов визнали, не заперечували проти його задоволення.

В тому ж судовому засіданні 23.10.2008 року судом першої інстанції оголошено рішення по справі, роз`яснено його зміст, строк та порядок його оскарження, строк та порядок подання зауважень на протокол судового засідання (а. с. 49 - 51).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року зауваження МКП «Мрія-2» на вищевказаний протокол судового засідання було залишено без розгляду (а. с. 119 120).

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК (у редакції 2004 року), яка покладає на суд певні обов`язки щодо створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному й повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом.

У частиною 1 статті 60 ЦПК (у редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу.

У статті 212 ЦПК (у редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Апелянтом не спростовано вищевказаного встановленого судом факту участі представника МКП «Мрія-2» у розгляді справи судом першої інстанції. Матеріали справи не містять доказів такого спростування.

Крім того, європейський суд з прав людини у пунктах 46, 47 рішення від 29.01.2016 року у справі «Устименко проти України» зазначив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатись перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

При цьому, судом також враховуються висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Лелас проти Хорватії», відповідно до яких держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

Як встановлено судом вищевказане нерухоме майно є предметом спору у низці інших справ, які на сьогоднішній день розглядаються судами України. Власниками вищенаведеного нерухомого майна є зокрема треті особи, які не мали відношення до спірного договору.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для можливості скасування оскаржуваного рішення, вбачаючи недопустимість порушення вказаних правил належного урядування.

Крім того, скасування рішення суду першої інстанції ухваленого у 2008 році, судом апеляційної інстанції у 2020 році, має наслідком порушення правил правової визначеності.

Колегія суддів також приймає до уваги обставини, встановлені в ухвалі Одеського апеляційного суду від 22.10.2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а саме щодо участі останньої у судовому засіданні під час розгляду позову судом першої інстанції (а. с. 95 - 97). Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 було відмовлено.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов залишити без розгляду. Щодо вказаних вимог апелянта колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до стю 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Такими особливостями, як вказувалося вище є те, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному поряку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Виходячи з того, що обидві позивачки приймали участь у судовому засіданні суду першої інстанції, позов підтримували, заяв про залишення позову без розгляду не подавали, а суд першої інстанції не розглядав питання щодо залишення позову без розгляду, розгляд справи судом першої інстанції був закінчений ухваленням рішення від 23.10.2008 року, у апеляційного суду відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позову без розгляду.

Отже, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що підстав для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги МКП «Мрія-2» у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Малого колективного підприємства «Мрія-2» - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе