Справа № 296/1162/20
УХВАЛА
про повернення заяви заявнику

"07" лютого 2020 р. м. Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Адамович О.Й., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви та відкриття провадження у справі,-

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просить суд накласти арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборонити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відчужувати квартиру АДРЕСА_2 , у тому числі укладати договори купівлі-продажу, міні дарування, оренди, вносити зазначене майно до статутного (складеного капіталу) товариств (юридичних осіб) чи відчужувати його у будь-який інший спосіб; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, приватним нотаріусам, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам (суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно), які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії з відчуження чи реєстрації прав власності об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили.

Заяву обґрунтовує тим, що під час отримання правової допомоги їй стало відомо, що 08.01.2008 року нею був вчинений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Однак, з даним договором вона не згодна, оскільки в 2008 році уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання та не мала наміру на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є сином заявниці та наразі вимагає від неї знятися з реєстрації для подальшого виселення та влаштування до будинку пристарілих, оскільки є власником квартири та має намір її відчужити.

Тому заявниця хоче звернутися до суду із позовом про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Згідно з ч.1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частинами 1, 2 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета /спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, п.п.1-4 Постанови Пленуму передбачено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

З наведених вище позиції Пленуму Верховного Суду України, а також з положень ст. 149 ЦПК України суд приймає рішення про необхідність забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог та має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Такий висновок можливо зробити лише після підтвердження доказами викладених в заяві про забезпечення позову обстави.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №211/129/18-ц вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Однак, в заяві про забезпечення позову не вказано ціни позову та пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Разом з тим, в заяві не наведено достатньо доводів, щоб можна було зробити висновки, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також щоб передбачити можливі наслідки розгляд позову, дати оцінку доводам заявника (можливого позивача) наведених в обґрунтування позову, а також можливі наслідки забезпечення позову.

Заявниця в своїй заяві про забезпечення позову не обґрунтувала в достатній мірі необхідність забезпечення позову та не надала жодних належних доказів того, що відповідач має намір відчужити квартиру (не навела аргументованих доводів щодо цього).

Без надання відповідних доказів викладені у заяві доводи щодо можливого розпорядження ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 та про намір поміщення заявниці до будинку пристарілих є лише припущеннями.

Можливість розпорядження майном слід оцінювати через наявність у відповідача правових підстав для цього та реальної можливості саме на момент подання заяви про забезпечення.

Надана копія договору дарування квартири АДРЕСА_1 підтверджує набуття сином заявниці майна станом на 2008 рік, а тому не можна вважати актуальною таку інформацію без витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, отриманого на момент звернення до суду. Крім того, така інформація необхідна для з`ясування відомостей про особу відповідача та наявність інших правовідносин з приводу нерухомого майна, на яке заявниця просить накласти арешт.

Слід звернути увагу на те, що в заяві не зазначено доказів та не додано їх до матеріалів в підтвердження обставин, на які посилається заявниця, про відсутність у неї будь-якого іншого житла в користуванні або у власності.

Вказані вище відомості є необхідними для забезпечення позову у відповідності до положень ст. 151 ЦПК України, і за їх відсутності заява про забезпечення позову не може бути прийнята та розглянута по суті.

Згідно ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного суддя вважає, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, а тому підлягає поверненню заявнику.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя О. Й. Адамович