Постанова

Іменем України

16 січня 2020 року

м. Київ

справа № 725/3754/17-ц

провадження № 61-1906св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 липня 2018 року у складі судді Іщенко І. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Одинак О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 05 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 36,10 кв. м, житловою - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 26 січня 2016 року. Після отримання права власності на квартиру позивач намагався отримати доступ до житла, проте перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило виселити

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 липня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач не довів, що спірне житло придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а вимога банку про зняття відповідачів із реєстрації місця проживання є безпідставною.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 липня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, із дотриманням норм матеріального та процесуального права дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачів із жилого приміщення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 липня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредит ОСОБА_1 надавався на придбання нерухомості, а тому положення частини другої статті 109 ЖК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, ОСОБА_1 втратив право власності на квартиру, то й втратив право користування нею, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) квартири є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до частини четвертої статті 395 ЦК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

До відзиву ОСОБА_1 не додав докази надсилання його копій та доданих до нього документів всім іншим учасникам справи. У зв`язку з цим Верховний Суд залишає цей відзив без розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

16 травня 2007 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 24 000,00 доларів США на купівлю житла.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2007 року у сумі 40 157,88 доларів США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 16 травня 2007 року) АТ КБ «ПриватБанк» із укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , із знаттям із реєстраційного обліку у територіальному підрозділі Державної міграційної служби України.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 грудня

2015 року виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

26 січня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» та

АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір іпотеки. Відповідно до умов вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» передало в іпотеку майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07 липня 2016 року визнано договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири

АДРЕСА_1 , укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» недійсним.

05 серпня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 серпня 2016 року № 65552067.

12 липня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 направлено вимогу про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_1 , протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156

ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у задоволенні позову, оскільки виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла,не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що кредит ОСОБА_1 надавався на придбання нерухомості, а тому положення частини другої статті 109 ЖК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, проте позивачем не доведено, що іпотечне майно придбане за кредитні кошти.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 втратив право власності на квартиру, то й втратив право користування нею, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) квартири є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті.

Верховний Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу залишити без розгляду.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 липня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик