Постанова
Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 753/14404/17-ц

провадження № 61-36752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересована особа Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 йовича на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року у складі судді Вовка Є. І. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту отримання тілесних ушкоджень у 1982 році за певних обставин.

ОСОБА_1 зазначав, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 йому передбачена грошова допомога як інваліду війни ІІ групи. У грудні 2015 року він подав до військового комісаріату необхідні документи для отримання такої грошової допомоги. За розглядом його документів, відповідно до протоколу № 36, затвердженого Міністром оборони України 20 травня 2016 року, комісія дійшла висновку про необхідність повернення документів на доопрацювання, оскільки відсутня довідка про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), яка передбачена пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975. Зазначену комісією довідку можна отримати лише за місцем лікування після отримання поранення чи з військової частини, у якій він проходив службу, але військової частини в/ч п/п НОМЕР_1 та медсанбату в/ч п/п НОМЕР_2 вже не існує, оскільки після виведення військ з Демократичної Республіки Афганістан, всі військові частини реорганізовані чи розформовані. Письмовий запит до Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації результатів не дав, оскільки відповідно до листа від 19 жовтня 2016 року № ОГ/102241 з Федерального державного казенного закладу «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» та листа від 21 листопада 2016 року № 6/3/0-469 із Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації (Філії військовомедичних документів) м. Санкт-Петербург надійшли відповіді про відсутність чи часткову відсутність архівних матеріалів військової частини п/п НОМЕР_2 та військової частини п/п НОМЕР_1 та відомостей в архівах про нього не значиться. Відомостей про його поранення у Міністерстві оборони України також немає. Така ситуація унеможливила отримати довідку, яка підтверджує факт його осколкового поранення 06 червня 1982 року в голову, праве плече та кисть правої руки, контузії головного мозку в результаті вибуху гранати при виконанні бойової задачі під час проходження служби у складі Радянських військ, направлених для надання військової допомоги у Демократичній Республіці Афганістан.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт його осколкового поранення 06 червня 1982 року в голову, праве плече та кисть правої руки, контузії головного мозку в результаті вибуху гранати при виконанні бойового завдання під час проходження служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 у складі Радянських військ, направлених для надання військової допомоги у Демократичній Республіці Афганістан.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право із суб`єктом владних повноважень, а тому справа підлягає розгляду судом адміністративної юрисдикції.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що підставою позову є право заявника на компенсацію, яка виплачується державою (Міністерство оборони України) у зв`язку із отриманням інвалідності при проходженні (чи після) служби у Збройних Силах. Тобто вбачається адміністративний спір, стороною якого є суб`єкт владних повноважень.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Вказує на те, що подані ОСОБА_3 документи розглянуті Міністерством оборони України та повернуті на доопрацювання, у зв`язку з відсутністю повного переліку необхідних документів, а саме за відсутності довідки про причину та обставини поранення, про що і зазначено у Витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 20 травня 2016 року № 36. Витяг із протоколу не містить висновків комісії про відмову в праві ОСОБА_4 на отримання одноразової грошової допомоги. Таким чином, між заявником та суб`єктом владних повноважень Міністерством оборони України не виникло спору про право заявника на отримання одноразової грошової допомоги, а лише зобов`язання виконати вимоги, визначені Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 для отримання одноразової грошової допомоги, а отже, справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 21 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України, якою було встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2020 року повернуто справу на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду обґрунтована тим, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19 вже висловлено правову позицію щодо юрисдикції спорів у подібних правовідносинах, зокрема в пункті 23 зазначено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо юрисдикції суду

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України (у редакції, чинній на час подання ОСОБА_1 заяви) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, регулюється положеннями статей 256259 ЦПК України (тут і далі положення зазначених норм у редакції, чинній на час ініціювання ОСОБА_1 цієї заяви та розгляду її судом першої інстанції).

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України, окрім фактів, визначених частиною першою цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог статті 258 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Згідно із заявою ОСОБА_1 , встановлення факту осколкового поранення 06 червня 1982 року в голову, праве плече та кисть правої руки, контузії головного мозку в результаті вибуху гранати при виконанні бойового завдання під час проходження служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 у складі Радянських військ, направлених для надання військової допомоги у Демократичній Республіці Афганістан,необхідне йому для отримання грошової допомоги як інваліду війни ІІ групи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у статті256 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на наведені вище аргументи, Верховний Суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту осколкового поранення 06 червня 1982 року в голову, праве плече та кисть правої руки, контузії головного мозку в результаті вибуху гранати при виконанні бойового завдання під час проходження служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 у складі Радянських військ, направлених для надання військової допомоги у Демократичній Республіці Афганістан, не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, а тому висновки судів першої й апеляційної інстанцій про можливість розгляду цієї заяви за правилами адміністративного судочинства та відмови у зв`язку з цим у відкритті провадження у справі, є помилковими.

Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, має право на отримання грошової допомоги.

Проте комісія з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, своїм протоколом від 20 травня 2016 року № 36 повернула подані ОСОБА_1 документи на доопрацювання, оскільки заявник не надав документи, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, як це передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Отже, у такому випадку, особа, якій повернуто документи на доопрацювання у зв`язку з відсутністю документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має право звернутися у порядку адміністративного судочинства із позовом про визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, в частині повернення на доопрацювання документів та зобов`язання Міністерства оборони України розглянути заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення згідно з Порядком № 975, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 741/972/16 (адміністративне провадження №К/9901/12506/18)).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Таким чином, суди правильно встановили, що заява щодо встановлення юридичного факту, який просить встановити заявник, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, проте, оскільки суд вказав на те, що такий факт підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тоді як заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства, Верховний Суд дійшов висновку про зміну мотивів із яких виходив суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, з яким також погодився й суд апеляційної інстанції.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про належність розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, то Верховний Суд змінює мотиви з яких виходили суди, відмовляючи у відкритті провадження у справі, а саме: заява ОСОБА_1 не може бути розглянута в судовому порядку будь-якої юрисдикції, без роз`яснення права на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 409, 414, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 йовича задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко