Постанова

Іменем України

16 січня 2020 року

м. Київ

справа № 465/4290/13-ц

провадження № 61-1814св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Закрите акціонерне товариство «Будівельне управління-62»,

треті особи: державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Тетяна Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року у складі судді Дзеньдзюри С. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62» (далі - ЗАТ «Будівельне управління-62»), треті особи: державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т. М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору про пайову участь у будівництві удаваним у частині сторони пайовика, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання нежитлових приміщень об`єктом спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 вересня 2004 року між ЗАТ «Будівельне управління-62» та ОСОБА_6 укладений договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 87,18 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Із об`єктивних причин він не бажав оформляти цей договір на себе як на пайовика, і за пропозицією дружини ОСОБА_2 та попереднім погодженням із ЗАТ «Будівельне управління-62» і батька ОСОБА_2 - ОСОБА_6 такий договір оформлений саме на ОСОБА_6 . Також домовлено з ОСОБА_6 , що всі права та обов`язки пайовика, які виникають за вказаним договором, виконувати буде він. Підписання договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року відбувалося таким чином: він отримав від ЗАТ «Будівельне управління-62» підписані головою правління два примірники договору і через свою дружину передав ці примірники для підписання ОСОБА_6 . На виконання договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року він за власні кошти, частина з яких у розмірі 20 000 дол. США (що на той час становило 106 000,00 грн) отримана ним від знайомого ОСОБА_8 , здійснив оплату вартості нежитлових приміщень за договором про пайову участь. Оплата здійснювалася готівкою трьома платежами, про що оформлялись квитанції до прибуткового ордера. Після завершення будівництва будинку на АДРЕСА_1 , в якому знаходяться спірні нежитлові приміщення, він за власний рахунок займався облаштуванням спірних приміщень: встановив вхідні двері, ковані дашки, ролокасети, металеві решітки, переробляв стяжку, придбав котел та все інше необхідне для опалення приміщення.

24 лютого 2006 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради ОСОБА_6 на підставі розпорядження від 24 лютого 2006 року № 272 видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення площею 85,5 кв. м на АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 він не звертався з вимогою про повернення йому у власність нежитлових приміщень, оскільки довіряв тестю, який був порядною людиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим він поставив питання до ОСОБА_2 (шлюбні відносини з якою на той час вже припинені), про розподіл нежитлових приміщень. ОСОБА_2 не заперечувала проти розподілу приміщень, але, в подальшому, він довідався про те, що остання оформила право власності на ці приміщення в порядку спадкування після смерті батька і не має наміру повернути йому у власність 1/2 їх частини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати удаваним у частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» і ОСОБА_6 та визнати ОСОБА_1 пайовиком за цим договором; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М.; визнати нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати право власності на 1/2 частини нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м за ОСОБА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано удаваним у частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» і ОСОБА_6 та визнано ОСОБА_1 пайовиком за таким договором; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М.; визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнано право власності на 1/2 частини нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м за ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що судова почеркознавча експертиза, призначена ухвалою суду від 24 лютого 2017 року, не виконана внаслідок ухилення від участі в її виконанні ОСОБА_2 , шляхом ненадання нею в розпорядження експерта оригіналу квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року, посвідчена фотокопія якої долучена до матеріалів справи її представником. Наведене дає підстави у порядку, передбаченому статтею 146 ЦПК України, визнати факт, для встановлення якого ухвалою суду призначалась судова почеркознавча експертиза, а саме, що квитанція до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року про прийняття готівки, видана ЗАТ «Будівельне управління-62» на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 встановлено, що виключно на прохання ОСОБА_1 та за відсутності звернення в будь-якій формі до ЗАТ «Будівельне управління-62» особи, зазначеної стороною договору, тобто ОСОБА_2 , за відсутності будь-яких інших юридичних підстав, ЗАТ «Будівельне управління-62» замінив договір від 17 вересня 2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому зазначено ОСОБА_2 , на договір аналогічного змісту із зазначеною датою його укладення 17 вересня 2004 року пайовиком у якому зазначено ОСОБА_6 . Цю заміну здійснено у період часу між сплатою першого внеску на суму 100 000,00 грн та другого внеску на суму 93 565,00 грн, тобто, між 22 вересня 2004 року та 13 жовтня 2004 року, при цьому жодних правочинів щодо такої заміни не укладалось, а 100 000,00 грн, сплачених позивачем від імені ОСОБА_2 , 22 вересня 2004 року зараховані як оплата за договором стороною у якому зазначено ОСОБА_6 . Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що саме ним виконано обов`язки пайовика за договором із ЗАТ «Будівельне управління-62» від 17 вересня 2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, і він же скористався правами покупця - домовлявся із ЗАТ «Будівельне управління-62» про істотні умови договору купівлі-продажу, у тому числі ціну, особисто здійснював оплату за договором, придбав спірне приміщення в інтересах сім`ї, оскільки відразу після його придбання проводив там ремонт із метою використання для ведення сімейного бізнесу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено виконання ним обов`язків пайовика за договором із ЗАТ «Будівельне управління-62» від 17 вересня 2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що показання свідків, оригінал договору від 17 вересня 2004 року між ЗАТ «Будівельне управління-62» та ОСОБА_2 і висновок судової почеркознавчої експертизи від 20 квітня 2016 року № 353 є недопустимими доказами, та не могли братися до уваги при вирішенні спору. Суд не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази зарахування сплачених однією особою коштів в рахунок погашення грошових зобов`язань іншої особи, які повинні доводиться лише письмовими документами (банківськими виписками, платіжками тощо). He надано оцінки, що операції із заміни боржника у зобов`язанні, виходячи зі статей 520-521 ЦК України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», обов`язково повинні належним чином задокументовані та підтверджені первинними документами і за їх відсутності, у розумінні статті 218 ЦК України, суд не може брати до уваги показаннями свідків для встановлення такого факту. Суди не надали оцінки офіційній інформації ДФС щодо розміру доходів позивача та джерел їх походження, з якої вбачається, що позивач не міг придбати спірні приміщення, оскільки не мав достатніх доходів. Суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин строк позовної давності.

У січні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не існувало жодних домовленостей щодо спірних нежитлових приміщень, у такому разі строк позовної давності для позивача, повинен рахуватися з 17 вересня 2004 року - дня укладення оспорюваного правочину, коли позивач отримав право на пред`явлення матеріально-правової вимоги про визнання цього договору удаваним. Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проявляли упередженість та необ`єктивність у своїх показаннях на користь ОСОБА_1 , надавали суперечливі за своїм змістом показання. Місцевий суд, володіючи вказаною інформацією, умисно призначив експертизу, наперед знаючи, що її провести неможливо, для того щоб згодом незаконно звинуватити її в ухиленні від участі в експертизі, після чого визнати «вигідний» для позивача факт.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що головним бухгалтером ПрАТ «Будівельне управління-62» ОСОБА_9, начальником економічного відділу ОСОБА_10, касиром ОСОБА_13 повідомлені суду обставини про те, що фактично стороною - пайовиком за оспорюваним договором виступав він, який разом із ОСОБА_2 і проплачував три перші платежі за договором. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого право власності на спірне приміщення оформлене на ОСОБА_2 08 вересня 2010 року, то саме з цього часу позивач міг довідатись про порушення своїх прав, у зв`язку з чим суди дійшли правильного висновку про початок відліку строку позовної давності з 08 вересня 2010 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

17 вересня 2004 року від імені ОСОБА_2 із ЗАТ «Будівельне управління-62» укладений договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 87,12 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 . Договірна ціна приміщення згідно з пунктом 3 договору становить 203 565,00 грн.

Факт укладення вказаного договору від імені ОСОБА_2 підтверджується оригіналом цього договору, висновком криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 20 квітня 2016 року № 353, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_2 , розташований у графі «Юридичні адреси та реквізити сторін «Пайовик» на зворотній стороні вказаного договору виконаний самою ОСОБА_2 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10

22 вересня 2004 року позивачем від імені ОСОБА_2 сплачено на користь ЗАТ «Будівельне управління-62» 100 000,00 грн, що підтверджується фіскальним чеком, квитанцією до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року, фотокопія якого, посвідчена представником ОСОБА_2 - ОСОБА_14 02 вересня 2016 року та долучена нею до матеріалів справи, показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_9 категорично ствердила, що квитанція до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року на 100 000,00 грн, фотокопія якого, є в матеріалах справи з відсутньою правою верхньою частиною та пред`явлена їй для огляду в судовому засіданні, виписана на ім`я « ОСОБА_2 », а свідок ОСОБА_16 вказала, що при заповнені квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року нею написано по-батькові « ОСОБА_2 », але зі скороченням « ОСОБА_2 ».

У зв`язку з тим, що на фотокопії квитанції відсутня її права верхня частина, внаслідок чого лише частково збережено напис про прізвище, ім`я та по-батькові особи, від якої прийнято кошти згідно з цією квитанцією, виникла необхідність встановлення тієї обставини, на чиє ім`я виписано квитанцію до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року - ОСОБА_2 чи ОСОБА_6 , оскільки позивач стверджував, що вказана квитанція виписана на ім`я ОСОБА_2 , у той же час представник ОСОБА_2 стверджувала, що вказана квитанція виписана на ім`я ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 24 лютого 2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, яка залишилася не виконаною у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 вимог ухвали суду від 12 вересня 2016 року про витребування квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року на суму 100 000,00 грн.

При цьому 11 жовтня 2016 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_14 письмово повідомили суд про неможливість виконання ухвали суду від 12 вересня 2016 року та надання суду оригіналу квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року із мотивів незаконності, на їх думку, ухвали суду про витребування доказів від 12 вересня 2016 року та відсутності оригіналу вказаного документа у розпорядженні відповідача.

20 липня 2017 року судом направлено запит у Львівський НДІСЕ щодо можливості виконання судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 24 лютого 2017 року за відсутності оригіналу досліджуваного документа, на який отримано відповіді від 31 липня 2017 року №№ 4425, 4426 про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи за електрофотографічними копіями та повідомлення від 28 липня 2017 року № 1308 про неможливість надання висновку експертизи, призначеної ухвалою суду від 24 лютого 2017 року, у зв`язку з відсутністю оригіналу досліджуваного документа.

Крім того, під час перебування матеріалів справи в експертній установі ОСОБА_2 зверталась до керівника призначеної судом експертної установи з заявою про вжиття заходів із недопущення проведення експертизи за фотокопією досліджуваного документа.

За показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 встановлено, що виключно на прохання ОСОБА_1 та за відсутності звернення в будь-якій формі до ЗАТ «Будівельне управління-62» особи, зазначеної стороною договору, тобто ОСОБА_2 , за відсутності будь-яких інших юридичних підстав ЗАТ «Будівельне управління-62» замінив договір від 17 вересня 2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому зазначено ОСОБА_2 , на договір аналогічного змісту із зазначеною датою його укладення 17 вересня 2004 року пайовиком у якому зазначено ОСОБА_6 . Цю заміну здійснено в період часу між сплатою першого внеску на суму 100 000,00 грн та другого внеску на суму 93 565,00 грн, тобто, між 22 вересня 2004 року та 13 жовтня 2004 року, при цьому жодних правочинів щодо такої заміни не укладалось, а 100 000,00 грн, сплачених позивачем від імені ОСОБА_2 22 вересня 2004 року зараховані як оплата за договором стороною у якому зазначено ОСОБА_6

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК Українипід правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними.

Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Відповідно до статті 235 ЦК Україниудаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК Українимає визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Установивши, що обов`язки покупця за договором про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення виконав позивач, і він же скористався правами покупця, саме він домовлявся про істотні умови договору, у тому числі ціну, особисто здійснював оплату за договором, придбав спірне приміщення в інтересах сім`ї, оскільки відразу після його придбання проводив там ремонт із метою ведення сімейного бізнесу, а ОСОБА_6 лише вдавав із себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким у договорі, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 покупцем за договором.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_1 довів обставини, які свідчать про укладення договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, стороною якого у частині сторони пайовикає саме позивач а не ОСОБА_6 , у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційних скарг щодо пропуску позивачем строку позовної давності спростовуються встановленими судами обставинами, які, зокрема, правильно застосували норми статей 256, 257, 261, 267 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки на момент укладення оспорюваного договору, майнові права позивача були дотримані. Порушення прав позивача виникло 08 вересня 2010 року, тобто з моменту отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне приміщення після смерті ОСОБА_6 .

Перевіряючи наявність правових підстав для визнання договору удаваним у частині визначення особи покупця, суди на підставі наданих сторонами доказів, показань свідків та факту ухилення ОСОБА_2 від проведення експертизи з метою встановлення особи, на чиє ім`я виписано квитанцію до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року про внесення грошових коштів у рахунок виконання умов договору про пайову участь у будівництві, дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати, що цей договір укладений ОСОБА_6 .

Інші доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників із висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявниками у касаційних скаргах; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик