Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 760/8340/16

провадження № 61-22960св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року у складі судді Лазаренко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва

від 26 листопада 2010 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто

1 102 275,15 грн, 1 700,00 грн витрат зі сплати державного мита, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 1 104 095,15 грн.

З огляду на те, що ОСОБА_2 тривалий час не виконує вказане судове рішення, грошові кошти не повертає, просила на підставі статті 625 ЦК України стягнути із відповідача 3 % річних та інфляційні втрати.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила стягнути з

ОСОБА_2 на свою користь суму інфляційних втрат за період із 06 травня

2013 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 823 477,02 грн, 3 % річних за період із

06 травня 2013 року по 01 грудня 2016 року у розмірі 118 516,31 грн, а всього

941 993,33 грн.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 823 477,02 грн, 3 % річних у розмірі

118 516,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 не виконує заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, тому позивач згідно з частиною другою статті 625 ЦК України має право на отримання компенсації за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, яким повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги, адже прострочення виконання грошового зобов`язання тягне за собою застосування статті 625 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце судового засідання, внаслідок чого позбавлений права на висловлювання своєї правової позиції та усунутий від можливості представляти свої інтереси під час судового розгляду апеляційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи

Ухвалою судді Верховного Суду Штелик С. П. від 17 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаної справи.

Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Штелик С. П. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2020 року № 3146/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу

№ 760/8340/16-ц (провадження № 61-22960св19) 15 грудня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, в редакції на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в означеній частині, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Встановлені судами обставини

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі

1 102 275,15 грн, 1 700,00 грн витрат зі сплати державного мита, 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 1 104 095,15 грн.

27 квітня 2011 року до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві надійшов виконавчий лист від 19 квітня 2011 року № 2-2733, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі

1 104 095,15 грн.

29 квітня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все майно боржника.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року до цього часу боржником не виконано.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів, тому до них застосовуються приписи статті 625 ЦК України, якими передбачено цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, адже дія цієї статті не обмежена лише договірними зобов`язаннями. У зв`язку із тим, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує судове рішення, яке вчасно не виконано, тому, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце судового засідання, внаслідок чого позбавлений права на висловлювання своєї правової позиції та усунутий від можливості представляти свої інтереси під час судового розгляду апеляційної скарги, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини першою статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 завчасно, а саме

15 листопада 2019 року, був належним чином повідомлений про час судового засідання у суді апеляційної інстанції, призначеного на 05 грудня 2019 року на

10 годину 00 хвилин (а. с. 215).

У день судового засідання, тобто 05 грудня 2019 року, о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_2 особисто через приймальню громадян суду подано заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що йому стало випадково відомо про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому він не мав можливості направити представника у судове засідання.

Оскільки твердження ОСОБА_2 про те, що він не був повідомлений про час та місце розгляду справи не відповідають дійсності, заява про відкладення розгляду справи не містила посилання на причини неможливості явки в судове засідання, які були б поважними, тому суд апеляційної інстанції за наявності доказів про належне повідомлення відповідача розглянув справу по суті.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик