Справа №487/1280/19
Провадження № 22-ц/812/1673/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Карташевою Т.А., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станції» про стягнення заробітної плати за суміщення посад,-

В С Т А Н О В И В

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» (далі-ПрАТ «МОПАС») про стягнення заробітної плати за суміщення посад.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 18 червня 2015 року відповідно до наказу №137-к ПрАТ «МОПАС» її поновлено на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу з 22 грудня 2014 року.

19 червня 2015 року відповідно до наказу №140-к її переміщено без згоди на Миколаївський приміський автовокзал із збереженням суттєвих умов праці (у тому числі оплати праці та режиму роботи).

Починаючи з січня 2017 року до її основних посадових обов`язків, як диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу, керівництво підприємства у зв`язку з відсутністю робочого персоналу додало їй обов`язки бухгалтера з повною матеріальною відповідальністю, обов`язки завідуючого камерою схову, перонного контролера, касира, інкасатора, але офіційно це ніде не оформлено та заробітна плату за виконання вищевказаних додаткових обов`язків їй не сплачується.

Зазначає, що суміщення посад є істотною зміною умов праці, про що працівника слід попередити за два місяця. Проте керівництво ПрАТ «МОПАС» не повідомляло її про зміну істотних умов праці.

Позивач вважає, що ПрАТ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» грубо порушує норми додержання законодавства про працю та порушує її права і інтереси працівника, людини та жінки (одинокої матері).

27 листопада 2018 року вона зателефонувала на урядову «гарячу лінію» та на «гарячу лінію» Миколаївської облдержадміністрації щодо порушення вимог законодавства про працю керівництвом ПрАТ «МОПАС».

01 грудня 2018 року з відділу кадрів ПрАТ «МОПАС» направлено на роботу автовокзалу касира, старшого касира та начальника автовокзалу. В одному кабінеті, на одному робочому місці вони повинні були виконувати свої службові обов`язки. В цей день вона передала касу старшому касиру ОСОБА_2 . У зв`язку з психологічним тиском на робочому місці з боку начальника ОСОБА_3 , який виконував наказ генерального директора ОСОБА_4 , їй стало погано, тому її було госпіталізовано у лікарню, де вона проходила курс лікування з 01 грудня 2018 року.

04 грудня 2018 року Управлінням Держпраці у Миколаївській області було розглянуто її звернення від 27 листопада 2018 року і повідомлено, що буде проведено інспекційне відвідування ПрАТ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» щодо додержання законодавства про працю.

Вважає, що вказані незаконні дії відповідача призвели до її моральних страждань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані через напругу на роботі, втрата честі, гідності та ділової репутації.

Враховуючи викладене та надавши власний розрахунок просила стягнути з ПрАТ «МОПАС» на її користь заробітну плату за незаконне суміщення посад зі своєю основною роботою, а саме: виконання додаткової роботи та посадових обов`язків бухгалтера з повною матеріальною відповідальністю, обов`язки завідуючого камерою схову, перонного контролера, касира, інкасатора в розмірі 26 442 грн., з яких: з 01 січня по 31 грудня 2017 року доплати за суміщення професій (посад) складає 12240 грн., з 01 січня по 31 грудня 2018 року доплата за суміщення професій (посад) складає 14202 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за виконану роботу при суміщенні посад є недоведеними належними та допустимими доказами.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала на нього апеляційну скаргу в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги є тотожними заявленим позовним вимогам.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що постановлено у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає у повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено з дотримання вимог, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказувала, що з січня 2017 року на неї, як диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу, у зв`язку з відсутністю робочого персоналу було покладено додаткові обов`язки. Вказані обов`язки офіційно ніде не оформлювались та заробітну плату за виконання таких їй ніхто не сплачував.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на недоведеність викладених у позовній заяві вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 працює у ПрАТ «МОПАС» з 24 березня 2005 року (наказ №17-к від 23 березня 2005 року) по теперішній час на посаді диспетчера, що підтверджується довідкою №35 від 16 січня 2019 року (т.1 а.с.11).

Відповідно до наказу №137-к від 18 червня 2015 року ОСОБА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року було поновлено на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу з 22 грудня 2014 року ( т.1 .с.10 зв., а.с. 39).

Згідно з наказом №140-к від 19 червня 2015 року у зв`язку з виробничою необхідністю нестачею диспетчерів на Миколаївському приміському автовокзалі, на підставі службової записки в.о. начальника Миколаївського приміського автовокзалу переміщено ОСОБА_1 , диспетчера на Миколаївському міжміському автовокзалі з 23 червня 2015 року на Миколаївський приміський автовокзал із збереженням суттєвих умов праці (у тому числі оплати праці та режиму роботи) (т.1 а.с.40).

Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_5 посилалася на те, що вона поряд з основною роботою на посаді диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу в період з 01 січня по 31 грудня 2017 року, з 01 січня по 31 грудня 2018 року виконувала додаткову роботу та посадові обов`язки бухгалтера з повною матеріальною відповідальністю, обов`язки завідуючого камерою схову, перонного контролера, касира, інкасатора, за виконання якої їй не здійснювалась оплата.

У зазначений позивачем період діяли Колективний договір Приватного акціонерного товариства "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" на 2017 рік, реєстраційний номер 20/17 від 31 березня 2017 року, Колективний договір Приватного акціонерного товариства "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" на 2018 рік, реєстраційний номер 10/17 від 3 квітня 2018 року.

Відповідно до ІV розділу Колективного договору на 2017р. "Формування фонду оплати праці, нормування й оплати праці, захист заробітної плати" адміністрація зобов`язується встановити види і розміри доплат і надбавок за суміщення професій (посад). Перелік розміру доплат і надбавок до посадових окладів приведено у Додатку№1.

Згідно з Додатком №1 до колективного договору ПрАТ "МОПАС" на 2017 рік "Перелік розміру доплат і надбавок до посадових окладів" доплати одному працівнику за суміщення професій (посад), збільшення обсягу робіт визначаються в розмірі до 50% за наявності отриманої економії по окладах в посадах, які суміщаються працівником.

Аналогічні положення зберіглися і в Колективному договорі на 2018 рік( т.1 а.с.217-248, т.2 а.с.1-32).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У ст. 105 КЗпП України визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Виходячи з вказаної норми закону, суміщення професій (посад) розцінюється як виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою).

Суміщення професій (посад) має такі особливості: робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада є у штатному розписі, але залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до основної заробітної плати.

Чинне законодавство України не визначає конкретні розміри відповідних доплат для приватної (небюджетної) сфери.

Крім того, питання, щодо суміщення професій (посад) регулюється постановою Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 р. №1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" (далі - Постанова №1145) та Інструкцією щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 р. № 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)", затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань, Міністерства фінансів СРСР і ВЦРПС від 14 травня 1982 р. № 53-ВЛ, які є чинними відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 грудня 1991 р. № 1545-ХІІ "Про порядок тимчасової дії на території України деяких актів законодавства Союзу PCP", і застосовуються у частині визначення поняття «суміщення професій (посад)».

Загальні норми та принципи суміщення професій з урахуванням Постанови №1145 та Інструкції №53 в частині, що не суперечить законам України, визначаються так: суміщення професій (посад) та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи допускаються на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни) якщо це економічно доцільно і не веде до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення.

Постановою №1145 передбачено, що суміщення професій (посад) допускається за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно вигідно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення.

Суміщення професій (посад) не може встановлюватись роботодавцем, якщо для виконання роботи законодавством передбачено вимоги до рівня освіти, та стану здоров`я працівника.

Також слід зазначити, що неоформлення наказом (розпорядженням) роботодавця виконання роботи працівником на умовах суміщення професій (посад) не може розглядатися як відсутність змін у трудових відносинах, якщо поведінка сторін трудового договору фактично засвідчила їхню волю до настання відповідних правових наслідків і те, що такі правові наслідки настали.

Якщо роботодавець доручив виконувати працівнику роботу на умовах суміщення професій (посад), а працівник із відома та/або розпорядження роботодавця, яке документально не було оформлено, приступив і виконував поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою), що підтверджується належними доказами, такі відносини вважатимуться трудовими відносинами на умовах суміщення професій (посад).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 8-рп/щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» роз`яснено, що «...у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, а також усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком».

Відтак, відповідно до законодавства про оплату праці, та відповідно до вимог ст. 105 КЗпП України доручення додаткової роботи в порядку суміщення посад, збільшення обсягу виконуваної роботи і виконання обов`язків відсутнього працівника можливе за погодженням власника і працівника і оформляється наказом, який є підставою для нарахування оплати праці.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів вважає, що необхідною умовою, за якою можна стверджувати про роботу особи за суміщенням посад з відповідними доплатами є наявність відповідних посад у штатному розписі Миколаївського приміського автовокзалу. В даному випадку судом першої інстанції встановлено, що як вбачається зі штатних розкладів ПрАТ "МОПАС" на 2017 рік з 01 січня 2017 року, на 2018 рік з 01 січня 2018 року, на 2018 рік з 06 березня 2018 року, на 2018 рік з 01 квітня 2018 року, в Миколаївському приміському автовокзалі, де на посаді диспетчера працює ОСОБА_1 , відсутні такі посади як бухгалтер, завідувач камери схову, інкасатор, що виключає можливість суміщення цих посад взагалі.

Посади перонного контролеру та касиру квиткового і касиру (вбиральня) були наявні у штатному розкладі на 2017 рік з 01січня 2017 року, проте у штатному розкладі на 2018 рік починаючи з 01 січня 2018 року вже відсутня посада перонного контролеру, що також виключає суміщення цієї посади ( т.1 а.с.137-138,139-140,141-142,143-144).

Крім того, відповідно до Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №МК378/895/АВ, Управлінням Держпраці у Миколаївській області встановлено, що за період з 01 листопада 2018 року по 08 лютого 2019 року в ПрАТ прийнято на роботу 18 працівників. Відповідно до наданих в ході інспекційного відвідування табелів обліку використання робочого часу, в ПрАТ "МОПАС" ведеться достовірний облік виконуваної працівником роботи та забезпечено бухгалтерській облік витрат на оплату праці. Заробітна плата виплачується за виконану працівниками роботу та виплачується в строки встановлені Колективним договором. Зі змісту Акту також вбачається, що інспекційне відвідування проводилося і раніше, з 02 листопада по 06 листопада 2018 (Акт від 06 листопада 2018 року №2158/895/АВ), припис щодо усунення порушень не видавався ( т.1 а.с.88-101).

Зважаючи на відсутність наказу про доручення ОСОБА_1 суміщення посад, суд першої інстанції вірно вважав, що за таких обставин відсутні підстави для нарахування оплати праці, а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Посилання позивача на те, що вона покладенні на неї обов`язки виконувала за усним дорученням керівництва колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі матеріалами справи не підтвердженні та суперечать ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася і на облік руху по касам, касову книгу на 2018 рік, проте їх ксерокопії не можуть вважатися належними та безспірними доказами, адже невідомо, в якій спосіб вони отримані, також вони не свідчать, що внаслідок їх видання позивач виконувала роботу за суміщенням посад. Із касової книги на 2018 рік не видно, хто саме вносив до неї відомості. Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_6 , лише повідомила про ту роботу, яка виконувалась свідком в 2016-2017рр.

Відповідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст.79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, обов`язок по доказуванню та наданню доказів покладається на сторони.

Судом першої інстанції встановлено, і з цим погоджується колегія суддів, що за вказаний позивачкою період, коли ОСОБА_1 , нібито, виконувала роботу за суміщенням посад, відповідачем накази про суміщення позивачкою посад бухгалтера, завідуючого камерою схову, перонного контролера, касира, інкасатора не видавалися.

Позивач також не подавала керівництву заяву про суміщення вказаних посад.

Не видавалися відповідачем і накази про встановлення розміру надбавки за виконання позивачем обов`язків за суміщенням посад.

Із наявних у матеріалах справи розрахункових листах, довідках про доходи вбачається, що за вказаний позивачкою період вона отримувала заробітну плату виходячи з встановленого окладу, інформація про те, що позивачці встановлювалися доплати за суміщення, у них відсутня. Позивачем не надано до суду доказів того, що вона не погоджувалась з такою оплатою праці.

Враховуючи наведене при вирішуючи даного спору, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону. Більш того, вони є аналогічними змісту позовної заяви з якою ОСОБА_1 звернулася до суду.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 380,381 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 р.