Провадження № 4-с/263/47/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Музика О.М., перевіривши матеріали скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 13 жовтня 2020 року надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій він просив суд скасувати постанову від 18 березня 2019 року про тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України у виконавчому провадженні № 48257338 на підставі виконавчого листа 2-5912/07, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 27 грудня 2007 року.

Одночасно ОСОБА_1 заявлене клопотання про поновлення строку на звернення з указаною скаргою, на обґрунтування якого зазначено, що оскаржувану постанову від 18 березня 2019 року йому вручено лише 11 серпня 2020 року.

Вирішуючи питання щодо прийняття указаної скарги до розгляду, суддя враховує наступне.

З доданих до вказаної скарги матеріалів вбачається, що постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області від 18 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 48257338 відносно ОСОБА_1 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини 1 статті 449 ЦПК України).

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що строки звернення зі скаргою є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_1 посилався на те, що отримав оскаржувану постанову лише 11 серпня 2020 року, а зі скаргою звернувся за минуванням 2-х місяців, тобто 13 жовтня 2020 року, разом із тим до скарги не додані докази отримання такої постанови скаржником саме цього дня та відповідно поважності причин пропуску строку звернення до суду, хоча обов`язок доведення часу, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення її прав, покладено саме на особу, яка просить поновити пропущений строк.

Крім того, дізнавшись у серпні 2020 року, як зазначає заявник, про наявність постанови він не був позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця у межах передбаченого пунктом «а» частини 1 статті 449 ЦПК України десятиденного строку з дня порушення його прав, однак зі скаргою останній звернувся лише 13 жовтня 2020 року.

На підставі викладеного, необхідно дійти висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця, оскільки безпідставне поновлення такого є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим скарга на дії державного виконавця підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, передбаченому ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 447-449 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, - відмовити.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересована особа ОСОБА_2 , повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області або безпосередньо до апеляційного суду Донецької області.

Суддя О.М. Музика