ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4014/20 Справа № 199/4131/18 Головуючий у першій інстанції: Подорець О. Б. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Проте, користуватися квартирою він не може, оскільки в квартирі мешкають відповідачі, які вселилися і зареєструвались в ній зі згоди ОСОБА_4 , який придбав квартиру за договором купівлі-продажу від 27.06.2013 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2014, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 року, договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2013 року визнаний недійсним. Відповідачі перешкоджають позивачу користуватися своєю власністю. Тому позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_2 , з усіма проживаючими з ними особами із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено виселити ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року залишено без змін (а.с. 164-159).

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 200-203).

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток позивачу, представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та третій особі, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №123805743 від 14.05.2018 року (а.с.17).

У зазначеній вище квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 22.05.2014 року ОСОБА_1 та її малолітня дитина ОСОБА_2 з 15.09.2017 року, відповідно до листа відділу формування та ведення реєстру Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.06.2018 року №5/5-72 (а.с. 6). Відповідно до акту від 18.08.2015 року, який затверджений КП "Жилсервіс-9", в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №5411094 від 27.06.2013 року, за ОСОБА_6 з 27.06.2013 року було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кір`як К.А. за реєстровим №129 (а.с. 14).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року, у цивільній справі №199/3426/14-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено. Вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.06.2013 року, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кір`як К.А. та зареєстрований в реєстрі за №129. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 243,60 грн. (а.с. 11-13).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради №4/4-112 від 28.01.2019 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та таким, що не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (а.с. 59-61).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ 24.10.2014 року, відповідач змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_1 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 69).

Згідно копії свідоцтва про народження, матір"ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 , батьком - ОСОБА_9 (а.с. 70).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 ; встановивши також, що відповідач та її малолітня дитина проживають у вказаній квартирі без згоди власника, тобто позивача, членами сім"ї позивача не являються; приймаючи до уваги, що відповідач не довела, що проживає у спірній квартирі за згодою позивача, який категорично заперечує щодо проживання відповідача та її дитини у належній йому (позивачу) на праві власності квартирі, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та зобов`язання ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_1 , а також виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , з вказаної квартири.

Факт проживання відповідача з дитиною у квартирі АДРЕСА_1 підтверджений наведеними вище письмовими доказами та визнаний сторонами справи.

Колегія приймає до уваги доводи позивача, що проживанням відповідачки з дитиною у вищевказаній квартирі, яка має лише одну житлову кімнату жилою площею 11,9 кв.м., позивачу створюються перешкоди у користуванні квартирою, оскільки користування однією кімнатою з особою протилежної статі та її дитиною є неможливим, враховуючи, що сторони ніколи не перебували в родинних стосунках, не являються членами однієї сім"ї, а санітарна норма жилої площі на одну особу дорівнює 13,65 кв.м. (ст. 47 ЖК України).

Разом з тим, позов в частині виселення усіх проживаючих з відповідачами осіб - задоволенню не підлягає, адже у вказаній частині позов є неконкретизованим щодо кола осіб (окрім відповідачки та її дитини) та недоведеним.

Твердження відповідача, що підставою її проживання (з дитиною) в квартирі АДРЕСА_1 є договір найму житлового приміщення від 10 вересня 2013 року, який укладено між ОСОБА_6 (наймодавець) та ОСОБА_10 (наймач) (а.с. 71-73) - не спростовують викладених вище висновків апеляційного суду про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Отже право передання житла у найм (оренду) належить саме власнику житла.

Відповідачкою суду надано копію договору найму квартири АДРЕСА_1 , укладеного у простій письмовій формі 10 вересня 2013 року між наймодавцем ОСОБА_6 та наймачем - відповідачем ОСОБА_10 (а.с. 71-73).

ОСОБА_6 вищевказана квартира належала з 27.06.2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , який визнано недійсним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2014 року, що набрало законної сили. Підставою визнання зазначеного договору недійсним є припинення цивільної дієздатності продавця ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», після визнання недійсним першого в ланцюжку договорів купівлі-продажу майна, визнання всіх інших договорів недійсними не вимагається - вони всі є нікчемними, такими, що не породжують юридичних наслідків.

Виходячи з викладеного, встановивши, що договір купівлі-продажу від 27 червня 2013 року, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним, тобто цей правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, - колегія дійшла висновку, що договір найму спірної квартири, який укладений 10.09.2013 року між ОСОБА_6 (наймодавець) та ОСОБА_10 (наймач), є нікчемним та таким, що не породжує юридичних наслідків.

Тому відповідачка разом з малолітньою дитиною, оскільки, у даному випадку, права дитини є похідними від прав матері, підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_1 .

Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради №4/4-112 від 28.01.2019 року про недоцільність виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - не містить правового обґрунтування щодо відсутності/наявності у малолітнього права користування спірним житлом, не спростовує висновків апеляційного суду про доведеність позову в частині виселення відповідачки з малолітньою дитиною.

Посилання апелянта на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, - є безпідставними. Враховуючи, що позивач є власником квартири, а відповідач та її малолітня дитина, які не являються членами сім"ї позивача, проживають в спірній квартирі без достатніх правових підстав, - позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту - пред"явлення позову про усунення перешкод у здійсненні власником права користування квартирою, виселення з квартири відповідача та її малолітньої дитини.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог саме з наведених вище правових підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 13 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. (а.с. 1).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Висилити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді