Постанова

Іменем України

23 липня 2020 року

м. Київ

справа № 357/5174/18

провадження № 61-396св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Білоцерківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Іванової І. В.,

Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., від 29 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заявника

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заяву мотивовано тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Спітак, Республіка Вірменія. У 1991 році, після Спітакського землетрусу (07 грудня 1988 року), з батьком ОСОБА_2 приїхав на постійне проживання до

м. Біла Церква Київської області. У період з 04 лютого 1991 року по

19 березня 1993 року він навчався в Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 7, що підтверджується виданою навчальним закладом довідкою.

З метою отримання паспорта громадянина України він звернувся до органів внутрішніх справ, однак за відсутності відомостей про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, йому було відмовлено у прийнятті документів.

Вказує, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки надає йому можливість набути громадянство України.

Посилаючись на вказані обставини просив суд встановити факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по даний час.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бондаренко О. В. від 11 липня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Спітак, Республіка Вірменія, на території України станом на 24 серпня 1991 року по даний час.

Задовольняючи заяву про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходив із того, що заявник підтвердив доказами зазначений факт відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про громадянство» та без встановлення цього факту не може отримати паспорт громадянина України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу управління Держаної міграційної служби України в Київській області задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявник не надав належних та допустимих доказів постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження безперервного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 заявник отримав паспорт громадянина Вірменської РСР, однак матеріали справи не містять доказів чи звертався він із заявою про припинення громадянства Вірменії до компетентних органів та на якій правовій підставі проживав на території України. Крім того, надана заявником довідка про навчання у Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 7 не може бути належним та допустимим доказом проживання заявника на території України, оскільки він у цій школі не навчався. По факту підроблення вказаної довідки було порушено кримінальне провадження.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

07 лютого 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З матеріалів справи вбачається, що заявник стверджує факт свого постійного проживання в Україні з грудня 1988 року та станом на 24 серпня 1991 року, на підтвердження чого надав довідку Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 про те, що він з 04 лютого 1991 року по 19 березня 1993 року навчався у цій школі, свідоцтво про народження, картку фізичної особи платника податків, з якої вбачається, що 01 квітня 2010 року

ОСОБА_1 отримав ідентифікаційний код та був внесений Державною податковою адміністрацією України до Державного реєстру фізичних осіб, договір оренди квартири від 22 липня 2010 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій

статті 24 Конституції України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не доведено факт постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що надана заявником на підтвердження постійного проживання на території України довідка Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7від 15 березня 2017 року не може вважатися достатнім доказом для встановлення зазначеного факту, з огляду на те, що за фактом її підроблення розпочато кримінальне провадження.

Апеляційний суд установив, що 08 грудня 1992 року ОСОБА_1 одержав паспорт громадянина Вірменської РСР, однак звертаючись до суду із цією заявою останній не надав доказів про припинення громадянства Вірменії як одну із підстав для набуття громадянства України.

Судом апеляційної інстанції належним чином оцінено вказані докази, враховано вимоги нормативних актів щодо обов`язковості прописки та зроблено обґрунтований висновок, що позивачем беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України протягом 1988-1991 років, враховуючи зокрема і тривалий строк (30 років), який минув з того часу.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара