Справа № 372/1352/19
Провадження № 2-138/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Буртовій О.Є.,

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 , в якій просить визнати недійсним договір про розподіл результатів співпраці від 08.09.2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 08.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про розподіл результатів співпраці. Позивач вважає, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви, та він за своєю природою не є договором про спільну діяльність, а містить у собі інші умови, які регулюють інші взаємовідносини. Так, предметом оспорюваного договору є безоплатна передача у власність земельних ділянок, які визначені у підпунктах 2.1-2.3 Договору та належать на праві власності ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 загальною площею 17.26 га. Крім того у п. 3 Договору визначено перелік земельних ділянок, які підлягають передачі з боку ОСОБА_5 - власника земельних ділянок на користь ОСОБА_3 загальною площею 1,0758 га. Пункт 20 оспорюваного договору встановлює, що він є передумовою і підставою для укладання інших цивільно-правових договорів (вчинення інших правочинів) на виконання цілей, визначених цим Договором. Крім того зазначив що, даний договір укладений у простій письмовій формі, хоча з урахуванням норм чинного законодавства України він мав би підлягати нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Ухвалою судді від 11.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про об`єднання справ в одне провадження, відмовлено.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту відсутності обтяжень на земельних ділянках, повернуто позивачу.

Ухвалою суду від 02.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Крім того представник позивача зазначив, що даний договір є підставою для переходу права власності на нерухоме майно, а тому у відповідності до ст. 182 ЦК України, він підлягав державній реєстрації. Недодержання сторонами вимоги закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, тягне за собою визнання такого правочину нікчемним. Аналогічна позиція викладена в ст. 132 ЗК України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, в поданому до суду відзиві вказала, що оскаржуваним договором сторонами по справі була закріплена домовленість щодо подальшої передачі земельних ділянок. Договір про розподіл результатів співпраці, підписаний сторонами, не є тотожним договору про передачу (відступлення) права власності на земельні ділянки, відтак до такого договору не можуть бути застосовані положення ст.ст. 182, 209 ЦК України, ст. 132 ЗК України. Договором від 08.09.2015 року сторонами не вирішувались питання пов`язані з набуттям права власності на нерухоме майно, а закріплювались наміри щодо подальшого розподілу земельних ділянок, набутих за результатом співпраці шляхом укладення правочинів. Оскаржуваний договір про розподіл результатів співпраці не містить положень про відчуження майна, перехід права власності на майно, поділ майна. Тому відсутні будь-які правові підстави для формування твердження про обов`язкове нотаріальне посвідчення Договору, а відтак відсутність такого посвідчення не може бути підставою для визнання його недійсним.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив суду, що він знайомий з сторонами по справі з 2002 року, з ОСОБА_4 знайомий з 2002 року, він йому розповідав, що товариш хоче придбати землю. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були товаришами і партнерами. Всі разом оформляли землю в с. Нещерів, переговори по землі були з серпня 2005 року по травень 2006 рік, була домовленість між 4 людьми ОСОБА_3 та іншими з представниками Українська земля, вони хотіли викупити 60 га., про оскаржуваний договір йому нічого невідомо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір про розподіл результатів співпраці, відповідно до п.п. 1,2 договору, сторони підтверджують, що мали багаторічні партнерські відносини між собою, щодо питань здійснення операцій з купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані в Обухівському районі, Київської області, на території колишньої Громадської організації Садове Товариство «Українська земля», загальною площею близько 29 га. Сторони погоджуються з тим, що результати співпраці Сторін стало набуття у власність Стороною 1 земельних ділянок загальною площею 17,2579 га.

Згідно з п.3 Договору Сторони встановлюють, що в процесі співпраці між ними були досягнуті домовленості щодо передачі Стороною 2, належних їй на праві власності земельних ділянок, загальною площею близько 1,0758 га, що розташовані: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада на користь Сторони 1 з правом продажу останніх.

Пунктами 5, 6 Договору передбачено, що Сторони визнають, що участь кожної Сторони в співпраці мала рівний характер та погоджуються з тим, що в арифметичному значенні внесок кожної із Сторін в співпрацю складав 50 %. Під внеском у співпрацю Сторони розуміють матеріальні, трудові, інтелектуальні, ділові та інші ресурси, залучені ними під час здійснення спільної діяльності. Враховуючи попередні домовленості Сторін, а також партнерські відносини між ними, Сторони домовились розподілити результати співпраці, якими є земельні ділянки, передбачені в п.п. 2.1-2.3 цього Договору, на рівних умовах. Розподіл результатів співпраці здійснюється на безоплатній основі.

Відповідно до п.п. 11, 11.2 Сторона 1 на виконання цього Договору зобов`язується безоплатно передати у власність Стороні 2 50% від загальної площі земельних ділянок, передбачених в п.п. 2.1-2.3 цього Договору, шляхом вчинення одного з наступних правочинів, як-то: а) підписання договору дарування; b) підписання договору міни; c) підписання іншого виду цивільно-правового договору, що слугуватиме підставою для реєстрації (набуття) права власності Сторони 2 на 50 % від загальної площі земельних ділянок, передбачених в п.п 2.1-2.3 цього Договору; d) внесення 50 % від загальної площі земельних ділянок, передбачених в п.п. 2.1-2.3 цього Договору, до статутного капіталу новоствореного товариства з обмеженою відповідальністю з подальшою безоплатною передачею всього обсягу належних Стороні 1 корпоративних прав на користь Сторони 2; e) іншого правочину, про який попередньо домовилися Сторони.

В п. 20 Договору зазначено, цей Договір є передумовою і підставою для укладання інших цивільно-правових договорів (вчинення інших правочинів) на виконання цілей, визначених Договором.

Отже, як встановлено в судовому засіданні Договором від 08.09.2015 року про розподіл результатів співпраці, сторонами по справі була закріплена домовленість щодо подальшої передачі земельних ділянок, сторонами не вирішувались питання пов`язані з набуттям права власності на нерухоме майно, а закріплювались наміри щодо подальшого розподілу земельних ділянок, набутих за результатом співпраці шляхом укладення правочинів.

Згідно статті 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність складається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як на підставу недійсності оспорюваного договору, позивач посилається на те, що він нотаріально не посвідчений, а відтак є нікчемними.

З урахуванням вказаних вимог закону та умов договору, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору про розподіл результатів співпраці від 08.09.2015, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним з тих підстав, що законом не встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення договору про спільну діяльність, і наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору не підлягають застосуванню до вказаного договору.

За змістом ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд, не може посилатися на покази свідка, який був допитаний в судовому засіданні, так як вони не підтверджують та не спростовують факт порушення сторонами договірних відносин.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, керуючись приписами ст.203,215 ЦК України, беручи до уваги встановлені, проаналізовані та оцінені судом обставини справи, суд не встановив обставин, які б свідчили про недодержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину Договору про розподіл результатів співпраці від 08.09.2015 року, та не знайшов підстав для визнання вищевказаного Договору недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору задоволенню не підлягають в повному обсязі у зв`язку з недоведеністю позивачем обґрунтованості позовних вимог, та відсутністю доказів щодо порушення його прав внаслідок укладеного оспорюваного правочину.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ч.1 ст.1130, ч.1 ст.205, ч.1 ст.203 ЦК України, ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2020 року.

Суддя: