Номер провадження: 22-ц/813/6362/20
Номер справи місцевого суду: 522/9372/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2020 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень позовної заяви просила суд припинити дію попереднього договору про намір укласти договір відчуження об`єкта нерухомості, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 39 600 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 700 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.05.2019 між нею та відповідачем укладено попередній договір відчуження об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , на виконання якого позивачка, яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , як повірений, передала відповідачу грошові кошти в розмірі 39 600 грн. На виконання вищезазначеного договору власник квартири - відповідач мав виселитися з вищевказаної квартири та укласти з позивачкою договір купівлі-продажу квартири. Згодом позивачка здійснила оплату в розмірі 13 200 грн. за договором про надання інформаційно-посередницьких послуг. 22.05.2019 ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла позивачка, відмовилась придбавати квартиру, про що повідомлено відповідача. На даний час грошові кошти, передані відповідачу за попереднім договором повернуті не були, у зв`язку із чим позивачка вважає, що їй також було завдано моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив правову природу спірних відносин, а саме пославшись на те, що майнові права та інтереси позивачки не порушені, так як вони виникли з договору доручення відповідно до якого позивачка діяла як повірений. Дані правовідносини врегульовані главою 54 ЦК України та до них мають застосовуватися положення про купівлю-продаж та положення ст. 635, 636 ЦК України. З укладанням попереднього договору з відповідачем, позивачка уклала договір про надання інформаційно-посередницьких послуг з суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_5 , яка надала послуги пов`язані зі знайденням об`єкту нерухомості за яким 10.05.2019 позивачкою сплачено попередню оплату в розмірі 13 200,00 грн. Але, 11.05.2019 довіритель - ОСОБА_4 відмовилася придбати квартиру АДРЕСА_1 , оскільки їй бракувало коштів для її придбання, про що було повідомлено відповідача та СПД ОСОБА_5 . Відповідач відмовився повертати гроші, що були передані йому за договором про намір укласти договір відчуження об`єкту нерухомості. СПД ОСОБА_7 13.05.2019 повернула 13 200 грн., що еквівалентно п`ятистам доларам США, за договором про надання інформаційно- посередницьких послуг. Сам відповідач у судових засіданнях неодноразово наголошував на тому, що згоден повернути кошти, але тільки після того як здійснить продаж своєї квартири АДРЕСА_1 , оскільки він не має коштів. Отже, суд першої інстанції помилково застосував норми законодавства, які регулюють спірні відносини як такі, що виникли за договором доручення, у той час як потрібно було застосовувати положення про купівлю-продаж, що призвело до прийняття помилкового рішення.

В доповненнях до апеляційної скарги апелянт просила рішення суду першої інстанції скасувати частково, позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 39 600 грн., що еквівалентно 1500 дол. США, а також послуги на надання правової допомоги в розмірі 2 700 грн. та судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що разом становить 45 373,60 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

02.06.2020 та 03.06.2020 від апелянта надійшли заяви про розгляд справи з викликом сторін, які задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.05.2020 справа призначена до судового розгляду в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову складає менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і позивачем не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Отже, враховуючи вищевикладене, розгляд даної справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі, та позивачкою не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди, а тому рішення в іншій частині не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що 10.05.2019 між ОСОБА_1 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) укладено попередній договір про намір укласти договір відчуження об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується продати в строк до 10.06.2019 об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами п. 1.2 вказаного договору сторони зобов`язуються належним чином оформити відчуження об`єкту нерухомості (у відповідності до ст. 657 ЦК України) в строк до 10.06.2019.

Покупець передає продавцю в рахунок оплати вартість придбаного об`єкта нерухомості суму в розмірі 39 600 грн., що еквівалентно 1500 дол. США по курсу НБУ на день укладання даного договору, про що між сторонами укладається договір, який є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.3 договору).

Відповідно до п.1.4 повна вартість об`єкту нерухомості квартири погоджена сторонами та становить 1425600 грн., що еквівалентно 54000 дол. США по курсу НБУ на день укладення дійсного договору.

Згідно з п. 1.5 залишок вартості об`єкту нерухомості становить 1 386000 грн., що еквівалентно 52 500 дол. США по курсу НБУ на день укладення дійсного договору.

В розділі 2 договору сторони визначили відповідальність та відповідно до п. 2.1 погодили, що у випадку невиконання покупцем взятих на себе зобов`язань по даному договору, сума вказана у п. 1.3 залишається у продавця.

Позивачка, як представник ОСОБА_4 на виконання вказаного вище договору передала відповідачу кошти визначені п. 1.3 договору в розмірі 39 600 грн., що еквівалентно 1500 дол. США по курсу НБУ на день укладання даного договору про, що сторонами не заперечується.

Проте, як зазначила позивачка, ОСОБА_4 , яка є її довірителем, відмовилася від укладання основного договору купівлі-продажу, мотивуючи винятковими обставинами, а саме відсутністю у неї всієї суми для купівлі квартири.

Натомість позивачка вважає, що відповідач відмовивши їй у поверненні коштів, сплачених на виконання попереднього договору, порушує її права.

З наведеними доводами позивачки апеляційний суд не погоджується та вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову вірним з огляду на те, що у правовідносинах, що склалися між сторонами у даному спорі за попереднім договором, позивачка виступає від імені та в інтересах ОСОБА_4 , яка є покупцем та яка відмовилася від укладення договору купівлі-продажу квартири, що виключає порушення прав позивачки щодо повернення відповідачем (продавець) їй сплаченого внеску за попереднім договором.

Твердження апелянта про те, що до даних правовідносин повинні застосовуватися положення Цивільного Кодексу України про купівлю-продаж є помилковими, так як продавцем за попереднім договором є ОСОБА_4 , яка не є стороною у даному спорі.

Доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що позивачка компенсувала довірителю ОСОБА_4 кошти, які були виплачені відповідачу на увагу не заслуговують так як додана до матеріалів справи розписка про повернення позивачкою ОСОБА_4 коштів у розмірі 26 400 грн, що еквівалентно 1000 дол. США свідчить лише про наявність домовленостей між позивачкою та ОСОБА_4 , проте такі обставини, не можуть впливати на права позивачки у даному спорі.

Посилання позивачки на ст. 1212 ЦК України є помилковим, оскільки підставою набуття відповідачем коштів у розмірі 39 600 грн. є укладений договір про намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, що спростовує посилання на безпідставне отримання коштів відповідачем.

Доводи про порушення норм процесуального права через не вирішення клопотання про виклик свідків не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки порушення норм процесуального права є підставою скасування рішення суду,якщо це призвело до неправильного вирішення справи по суті, по суті спір вирішено вірно.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: