Провадження № 2/761/1176/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 2: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника третьої особи: Лисенко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання недійними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_6 (далі по тексту - відповідач 2), ОСОБА_7 (далі по тексту - відповідач 3) про визнання недійними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

У подальшому, протокольною ухвалою суду від 26.09.2019 року судом залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 4), а ухвалою суду від 17.12.2019 року - в якості третьої особи Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію (далі по тексту - третя особа).

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміни про зміну предмету позову (т. 1 а.с. 110-111), обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Під квартирою позивача, на цокольному поверсі вищезазначеного будинку, знаходиться допоміжне приміщення - кімната для відпочинку двірника. Однак, в 2018 році позивач помітив, що вказаним приміщенням користуються невідомі особи, які встановили в ньому двері та замки.

Як повідомило КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» листом № 3120/3 від 15.06.2018 р., вказане приміщення рахується під квартирою № 42 і договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по цій квартирі укладено з ОСОБА_6 .

Із даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено, що на даний час власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 , яка придбала її у ОСОБА_5 , остання - у ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 - у ОСОБА_7 .

Проте, як вбачається з Інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» від 14.03.2019 р., квартира АДРЕСА_3 згідно з даними реєстрових книг бюро на праві власності не зареєстрована.

На думку позивача, зазначені обставини свідчать про те, що Договір купівлі-продажу квартири від 22.09.2008 року № 2617 насправді ніколи не укладався, право власності на квартиру № 42 за ОСОБА_7 не реєструвалось і нею не набувалось, а подальші договори купівлі-продажу квартири були підроблені з метою легалізації протиправного заволодіння приміщенням, яке є спільною сумісною власністю всіх мешканців будинку на підставі ч. 2 ст. 362 ЦК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, позивач нарівні з іншими власниками квартир у будинку АДРЕСА_1 є співвласником допоміжного приміщення, розміщеного на цокольному поверсі будинку безпосередньо під квартирою № 3 , і, відповідно, має право захищати свої права володіння і користування цим приміщенням від протиправних посягань третіх осіб.

Тому, оскільки ОСОБА_7 не набула право власності на квартиру № 42 , вона не мала права її відчужувати, подальші договори про відчуження є такими, що не відповідають положенням цивільного законодавства та внутрішній волі справжніх фактичних власників нерухомого майна і на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України, повинні бути визнані судом недійними.

Отже, позивач, з урахуванням заяви про зміни про зміну предмету позову (т. 1 а.с. 110-111) просив суд:

1. визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири від 04.03.2016 року, який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за № 577;

2. визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири від 22.12.2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. за № 1295;

3. визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири від 03.10.2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. за № 1480.

У поясненнях на позовну заяву представник відповідача 2 зазначив, що набуття ОСОБА_7 права власності на кв. АДРЕСА_3 відбулось 08.10.2008 у момент державної реєстрації саме договору купівлі-продажу від 22.09.2008 № 2617, а не у момент реєстрації спірної квартири на праві власності. При цьому, інформаційна довідка КП КМР «КМ БТІ» не містить інформації про факт реєстрації чи не реєстрації договору купівлі-продажу від 22.09.2008 № 2617. А тому, на її підставі не можливо встановити факт набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру з правомочністю її відчужувати. Також, інформаційна довідка КП КМР «КМ БТІ» не містить інформації про факт укладення чи не укладення договору купівлі-продажу від 22.09.2008 № 2617, інформації і про вирок суду, що набрав законної сили, яким встановлено факт підроблення оспорюваних договорів з метою легалізації протиправного заволодіння приміщенням (спірним майном), яке є спільної сумісною власністю всіх мешканців будинку. При цьому, позивач не заявляє вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 22.09.2008 № 2617 недійсним, а також не посилається на його нікчемність (не вказує норми закону, у силу якої такий договір є нікчемним). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту того, що спірне майно є приміщенням загального користування (допоміжним приміщенням), адже останнє, згідно даних реєстру, ідентифікується як квартира, об`єкт житлової нерухомості. Таким чином, позивач не довів того, що він є співвласником спірного майна, адже воно не рахується як допоміжне приміщення. Крім того, позивач не оскаржує реєстраційні дії щодо набуття відповідачами права власності на спірну квартиру. Представник вказує, що відповідачі 1, 2, 4 є добросовісними набувачами квартири. Також, на думку представника, позивач обрав невірний спосіб захисту, адже вимог про витребування майна з підстав, наведених у ст. 388 ЦК України, позивач не заявляє. Тому, наявні підстави для відмови у позові у повному обсязі.

У поясненнях щодо позову представник третьої особи вказала, що за наданою інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», спірне приміщення є житловим, рахується за квартирою та перебуває у приватній власності. Інформація про власників квартири міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по цій квартирі укладено з ОСОБА_6 . Відповідно до інформації, наданої відділом приватизації державного житлового фонду, приватизація квартири АДРЕСА_3 не проводилася. При цьому, повноваження щодо розпорядження об`єктами права власності територіальної громади м. Києва належить до компетенції Київської міської ради. Також, при вирішенні даної справи представник просила врахувати судову практику з приводу даного питання.

Відповідачі 1, 3, 4 відзиву на позовну заяву не подали.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у поясненнях підстав.

Відповідач 4 у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, адже вона придбала спірну квартиру у ОСОБА_5 і є добросовісним набувачем вказаного об`єкта житлової нерухомості.

Відповідачі 1, 3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 13.05.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.05.2019 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову повернуто позивачу.

Протокольною ухвалою від 05.08.2019 року до участі в якості в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 05.08.2019 року витребувано докази у приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А., ОСОБА_8 та у Київському державному нотаріальному архіві.

Протокольними ухвалами суду від 26.09.2019 року до матеріалів справи долучено витребувані судом документи, о надійшли від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Патрєвої Ю.П., прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 26.09.2019 року витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас О.В.

Протокольною ухвалою суду від 13.11.2019 року судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та з Київського державного нотаріального архіву.

Протокольною ухвалою від 17.12.2019 року відмолено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року судом залучено до участі в справі в якості третьої особи Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію.

Протокольними ухвалами від 06.02.2020 року до матеріалів справи долучено письмові пояснення третьої особи, відмовлено у задоволенні клопотань про доручення до матеріалів справи оригіналу листа та залучення до участі в справі в якості третьої особи Київської міської ради.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення відповідача та представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.03.2016 року ОСОБА_7 (продавець) продала ОСОБА_6 (покупець) квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , про що сторони уклали Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за №577 (т. 1 а.с. 90-91).

Як вбачається із Договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2016 року, належність продавцю ОСОБА_7 відчужуваною квартири нотаріусом було перевірено.

Вищезазначена квартира, що відчужується, належить продавцю ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. 22.09.2008 року за реєстровим №2617, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 08.10.2008 року у реєстровій книзі № д.2075-240 за реєстровим №5445 (п. 2 Договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2016 року).

У подальшому, 22.12.2017 року ОСОБА_6 (продавець) продала ОСОБА_5 (покупець) квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , про що сторони уклали Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. та зареєстровано в реєстрі за №1295 (т. 1 а.с. 87-88).

03.10.2018 року ОСОБА_3 (покупець) придбала у ОСОБА_5 (продавець) квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , про що сторони уклали Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та зареєстровано в реєстрі за №140 (т. 1 а.с. 135-136).

Таким чином, на даний час власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 , що також підтверджується і інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна (т. 1 а.с. 8, 171).

За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

У той же час, згідно вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства.

З огляду на п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання Договорів купівлі-продажу квартири від 04.03.2016 року, 22.12.2017 року та 03.10.2018 року недійсними позивач вказував, що Договір купівлі-продажу квартири від 22.09.2008 року № 2617 насправді ніколи не укладався, право власності на квартиру № 42 за ОСОБА_7 не реєструвалось і нею не набувалось, а подальші договори купівлі-продажу квартири були підроблені з метою легалізації протиправного заволодіння приміщенням, яке є спільною сумісною власністю всіх мешканців будинку на підставі ч. 2 ст. 362 ЦК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Насправді квартира №42 є допоміжним приміщенням, розташованим на цокольному поверсі під квартирою позивача у цьому ж будинку. Тому, оскаржувані договори про відчуження є такими, що не відповідають положенням цивільного законодавства та внутрішній волі справжніх фактичних власників нерухомого майна і на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України, повинні бути визнані судом недійними.

Дійсно, позивачу ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна (т. 1 а.с. 3-5).

Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Як вбачається із листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № 3120/3 від 15.06.2018 р., приміщення, яке розташоване на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , а саме, під квартирою №3 , є житловим приміщенням і рахується під квартирою № 42 . Остання перебуває у приватній власності і договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по цій квартирі укладено з ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 6-7).

Згідно з Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» від 14.03.2019 р., квартира АДРЕСА_3 згідно з даними реєстрових книг бюро на праві власності не зареєстрована (т. 1 а.с. 14).

Як зазначалось раніше та встановлено із оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2016 року, квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. 22.09.2008 року за реєстровим №2617, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 08.10.2008 року у реєстровій книзі № д.2075-240 за реєстровим №5445.

Так, у відповідності до листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.02.2019 року №3482/4-19, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. припинив свою діяльність з 24.03.2010 року в зв`язку з особистою заявою, про що свідчить наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 24.03.2010 року №399/02. Документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса ОСОБА_9 передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву (т. 1 а.с. 15).

Як повідомив Київський державний нотаріальний архів листом від 07.10.2019 вих. №3350/01-21, у справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим №2615-2617 від 17 вересня 2008 року міститься запис про засвідчення вірності трьох копій на двадцяти аркушах статуту ТОВ «Армант СВ». Відповідно, за 22 вересня 2008 року відсутній будь-який запис щодо посвідчення договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. (т. 1 а.с. 173).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.3 ст.12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За умовами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, станом на даний час Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. 22.09.2008 року за реєстровим №2617, є чинним та не визнаним недійсним у судовому порядку. Доказів зворотнього сторонами на час розгляду справи не надано.

У той же час, вимога про визнання його недійсним не заявляється позивачем у даній справі, як і не вказано, в силу яких норм закону він є нікчемним, що б позбавило необхідності визнавати Договір купівлі-продажу квартири від 22.09.2008 року недійсним у судовому порядку.

Крім того, на підставі документів, які містяться у справі, суд не може встановити беззаперечний факт того, що зазначений договір купівлі-продажу ніколи не укладався, а ОСОБА_7 ніколи не була власником квартири АДРЕСА_3 , адже позивач не оскаржував у судовому порядку процедуру набуття відповідачем 3 права власності на спірну квартиру.

При цьому, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами фактів підроблення подальших після 22.09.2008 року договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з метою легалізації протиправного заволодіння вказаним приміщенням, адже відповідного вироку суду, що набрав законної сили, не надано.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що саме квартира АДРЕСА_3 , що розташована на цокольному поверсі вказаного будинку, а саме, під належною позивачу квартирою №3 є допоміжним приміщенням - кімнатою для відпочинку двірника. Навпаки, згідно даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, спірне майно ідентифікується як об`єкт житлової нерухомості - квартира. Вказана обставина унеможливлює суд прийти до висновку, що права позивача, як співвласника допоміжного приміщення, порушені та підлягають захисту у відповідності до ст. 4 ЦПК України та ст. 16 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, під час розгляду справи стороною позивача не було доведено обставин невідповідності змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу від 04.03.2016 року, 22.12.2017 року та 03.10.2018 року вимогам цивільного законодавства та внутрішній волі фактичних власників нерухомого майна, а тому підстави для визнання вказаних договорів недійсними згідно ст.ст.203,215 ЦК України у суду відсутні.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову по суті вимог.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст. 16, 203, 215, 216, 234, 256, 257, 267, 317, 319, 369, 526, 578, 629, 638 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», -

в и р і ш и в :

відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання недійними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_4 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_5 , адреса АДРЕСА_8 .

ОСОБА_6 , адреса АДРЕСА_9 .

ОСОБА_7 , адреса АДРЕСА_10 .

ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_11 .

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

повний текст рішення виготовлено 16.10.2020 року