Справа № 342/492/19
Провадження № 2/342/20/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гайдич Р.М.

секретаря судового засідання Лукасевич М.М.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бутко Г.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городенка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до боржника: Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області Управління державної казначейської служби України у Городенківському районі, Державної казначейської служби України про порядок відшкодування шкоди завданої гр. ОСОБА_1 інваліду 2 грп. незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві, яку вона називала просто «заява» та під час розгляду справи, обґрунтовувала свої позовні вимоги до відповідачів, яких називала «боржниками», тим, що ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Зеленко О.В. від 03.11.2016 року було скасовано ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року та визнано незаконною.

В результаті ще чинної ухвали судді Зеленко О. В . її безпідставно тримали під вартою з часу затримання 26.09.2017 року і до моменту вирішення справи в апеляційному суді.

Працівники поліції, які були сильніші від неї, змусили її проїхати до відділення поліції 26.09.2017 року в м.Городенка та дати пояснення по ухвалі судді Зеленко О.В. від 03.11.2016 року. Вони не зважали на те, що вона інвалід 2 групи. Потім її повезли на огляд до лікарні. Після чого відвезли в м.Надвірну та помістили в камеру. Де вона отримала приниження через незаконні дії судді Зеленко О. В . В цей час в неї погіршився стан здоров`я, вона була перелякана через насильницькі дії працівників поліції відносно неї на підставі дії ухвали судді Зеленко О.В. Стверджує, що суддя Зеленко О.В. виголосила завідомо незаконне судове рішення від 03.11.2016 року.

ОСОБА_1 також наголошувала під час розгляду справи, що вона дізналась від судді Городенківського районного суду Ничик Г.І. про існування ухвали судді Зеленко в червні 2017 року після чого змушена була лікуватись через стрес. Ухвалу отримала тільки у вересні 2017 року бо суддя Ничик пішла у відпустку. Також зазначає, що ухвала судді Ничик Г.І. від 04.09.2017 року, хоть і не оскаржувалась нею та не скасована, але вона є незаконною. Бо винесена з покликанням на ухвалу судді Зеленко О.В., яка була скасована апеляційним судом. Також ствердила, що суддя Ничик Г.І. порушила її право на доступ на правосуддя, бо розглянула справу без неї, тобто не з`ясувавши чому вона не з`явилась на розгляд справи.

У зв`язку із чим просила в судовому засіданні задовольнити вимоги її заяви до органів ДКС України, як боржника, та стягнути із відповідачів 48 676 грн. моральної шкоди нанесеної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури і суду за рахунок коштів державного бюджету України.

Представником ДКС України було подано відзив на позов ОСОБА_1 . В судовому засіданні 16.10.2019 року представник ОСОБА_5 також заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ствердила, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає завдання їй моральної шкоди, а також не зазначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Також зазначено, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на ДКС України за дії інших органів держави, а вони тільки можуть списувати кошти з казначейського рахунку.

Представником відповідача ГУ ДКС України в Городенківському районі Бутко Г.В. підтримана думка представника ДКС України. І вона просила відмовити в задоволенні позову до них.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме вислухавши учасників справи, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст. ст.15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ухвалою Івано-Франкіського міського суду від 03.11.2016 року було задоволено подання МВ КВІ УДПтСУ в Івано-Франківській області та скасовано звільнення засудженої ОСОБА_1 від відбуття покарання з випробуванням визначеного Снятинським районним судом Івано-Франківської області від 05.02.2016 року зміненого 16.06.2016 року ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Дану ухвалу було скасовано 30.10.2017 року апеляційним судом Івано-Франківської області. Та звільнено ОСОБА_1 від реального покарання.

Позивача ОСОБА_1 було затримано працівниками поліції у вересні 2017 року. на підставі діючої ухвали Івано-Франківського міського суду від 03.11.2016 року.

Позивач просить за рахунок держави - державного бюджету України в особі відповідача органів ДКС України відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 48 676 грн. Мотивуючи тим, що її було незаконно затримано за ухвалою судді яка пізніше була скасована. В цей час коли її було незаконно затримано працівниками поліції та поміщено для тримали під вартою, за ухвалою судді Зеленко О .В . вона отримала стрес, переживала, змушена була лікуватись.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд критично оцінює твердження ОСОБА_1 , що її було незаконно затримано на підставі незаконної ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду 26.09.2017 року; що під час затримання та тримання під вартою їй було спричинено будь-яку шкоду; що вона дізналась про ухвалу винесену слідчим суддею Івано-Франківського міського суду Зелонко О.В. про її затримання в червні 2017 року в Городенківському районному суді від судді Ничик Г.І., але їй ухвалу не надали, оскільки ці її твердження не підтверджені будь-якими доказами.

Також судом критично оцінюється і твердження позивача з приводу того, що вона лікувалась в медичному закладі після того, як дізналась від судді Ничик Г.І. про існування ухвали про її затримання винесеної суддею Зеленко О.В., бо в наданій нею довідці зазначено, що вона дійсно лікувалася у відділенні №8 обласної психоневрологічної лікарні №3 з 23.06.2017 року по 12.07.2017 року без будь-яких обґрунтувань причин захворювання. Клопотання про призначення експертизи з цього приводу не проводилось.

В матеріалах справи також знаходиться і копії посвідчень про призначення позивачці другої групи інвалідності де зазначена дата видачі 01.07.2015 року термін дії 01.07.2017 року; також з 25.10.2017 року по 01.10.2019 року. А наданою ОСОБА_1 копією посвідчення про призначення інвалідності, під час розгляду даної справи, стверджено, що їй встановлена друга група інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням з 15.10.2019 року та призначена вже довічно. Тобто у позивача ОСОБА_1 спостерігається тривале захворювання пов`язане з отриманням нею інвалідністі, що не виключає можливості для лікування час від часу.

Тому суд приходить до переконання, що позивачем ОСОБА_1 не подано до суду жодного доказу в чому саме полягає заподіяна їй моральна шкода, що спричинена їй затриманням працівниками правоохоронних органів на підставі чинної ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду, як і не обґрунтовано чому вона саме має бути стягнута у зазначеному нею розмірі з відповідачів, до котрих вона звернулась із позовом, а саме до відповідачів в особі органів ДКС України.

Оскільки, відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України (далі Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3 Положення).

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Тому, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, належним відповідачем у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю суду є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Відповідно до ст. 4 ст.58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Окрім цього відповідно до ст. 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. При цьому, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Тому, відшкодування шкоди на користь позивача у разі задоволення позовних вимог до Держави Україна в особі уповноваженого органу може бути здійснено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, розпорядником якого є виключно Державна казначейська служба України.

Отже, з повноважень та завдань Державної казначейської служби України не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану судами, працівниками правоохоронних органів, як зазначено позивачем в позові, в результаті бездіяльності. Самостійним відповідачем Державна казначейська служба України чи її окремі структурні підрозділи за такого роду позовами бути не може.

Повноваження суду щодо залучення у справу належного відповідача або співвідповідача законом не надані і належать виключно позивачу в силу положень статей 13,49,51 ЦПК України. А позивач не подавав клопотань про залучення до участі в справі інших відповідачів (співвідповідачів) ніж ті, що зазначені нею.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідачів в особі органів Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дій судових та правоохоронних органів, оскільки позов пред`явлений не до тієї особи, яка має відповідати за позовом і також позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає спричинена їй моральна шкода, яку, як вона вважає, має бути стягнуто з відповідачів.

Питання судових витрат вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до боржника: Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області Управління державної казначейської служби України у Городенківському районі, Державної казначейської служби України про порядок відшкодування шкоди завданої гр. ОСОБА_1 інваліду 2 грп. незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність прокуратури і суду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Городенківський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Місце проживання позивачки ОСОБА_1 зареєстровано за адресою - АДРЕСА_1 .

Місцезнаходження відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області Управління державної казначейської служби України у Городенківському районі - вул. Шевченка,69, м. Городенка Івано-Франківська область.

Місцезнаходження відповідача Державної казначейської служби України - вул. Бастіонна,6, м. Київ.

Повне судове рішення виготовлено 20.01.2020 року.

Суддя: Гайдич Р. М.