ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року

м.Харків

справа № 643/920/17

провадження № 22-ц/818/783/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.

за участю секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи -

представник позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2018 року, ухвалене суддею Ференчуком О.В. в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що 29 вересня 2015 року між уповноваженою ним особою ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 28 вересня 2015 року, та ОСОБА_4 було укладено договір № 290915 оренди автотранспортного засобу.

Відповідно до умов цього договору, відповідач взяв в оренду автомобіль марки NISSAN MAXIMA Седан-В сірого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , з метою вчинення приватних поїздок.

Вартість автомобіля, що вказана в договорі, становить 219 000,00 гривень.

Позивачу стало відомо, що автомобіль марки NISSAN MAXIMA Седан-В сірого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, було викрадено невідомими особами.

Відповідач повідомив про це уповноважену особу та його в телефонній розмові через два місяці після угону автомобіля.

Пропозицій з боку ОСОБА_4 про дострокове розірвання договору оренди не поступало ані в усному, ані в письмовому вигляді.

Місце знаходження автомобіля невідомо.

Відповідач сплачувала орендну плату нерегулярно.

Крім того, позивач зазначає, що умовами договору передбачено, що по закінченню строку договору оренди при виплаті всіх належних платежів орендар отримує автомобіль у власність за 1 грн. Через те, що орендар неналежним виконанням умов договору завдав позивачу незручностей, він втратив інтерес до предмету договору та вважає доцільним просити суд щодо стягнення з відповідача залишкової вартості автомобіля в сумі 76 200,00 гривень.

У зв`язку з чим, позивач просив суд розірвати договір оренди автотранспортного засобу № 290915 від 29 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 : борг за оренду автомобіля в сумі 75 548,00 гривень, пеню в розмірі 71 187, 52 гривень, інфляційні витрати в сумі 4 224,84 грн., 3% річних - 583,11 гривень, штраф за нецільове використання автомобілю 21 900,00 гривень, залишкову вартість автомобіля в повному обсязі в сумі 76 200,00 гривень, судові витрати в розмірі 2 496,43 гривень.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості задоволено. Розірвано договір № 290915 оренди автотранспортного засобу від 29 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за оренду автомобіля в сумі 75 548,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 71 187,52 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати в сумі 4 224,84 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми в розмірі 583,11 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 штраф за нецільове використання автомобіля в розмірі 21 900,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 залишкову вартість автомобіля в розмірі 76 200,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2 496,43 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вказує, що вона не отримала копію позовної заяви разом з додатками, не отримала повідомлення про виклик до суду, та була позбавлена можливості підготувати та подати відзив на позовну заяву, докази та брати участь у судових засіданнях. Зазначає, що в матеріалах справи не міститься копії свідоцтва про право на реєстрацію транспортного засобу або будь - які інші документи, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль. Також вказує, що в даному випадку має місце укладення договору стороною, яка не мала на це відповідних повноважень. Як наслідок такого порушення, позовна заява про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості подана особою, яка не має жодного відношення до договору, який просить розірвати. Оспорюваний договір підписаний ФОП ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є нікчемним, тобто не створив будь - яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, передбачених зазначеним договором. Тобто, приймаючи заочне рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір оренди транспортного засобу №290915 від 29 вересня 2015 року укладений особою, якій не надано таких повноважень, та недотримано нотаріальної форми договору, що має своїм наслідком нікчемність цього договору. Крім того, суд необґрунтовано не взяв до уваги, що позовна заява подається особою, яка просить розірвати договір та стягнути заборгованість, при цьому, не являється стороною такого договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 підтримувала апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір оренди автотранспортного засобу. З виписок по розрахунках з карткового рахунку АО КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідач виконувала свої грошові зобов`язання за договором оренди нерегулярно, допускала порушення його умов в частині сплати орендної плати. Доказів, підтверджуючих зворотне, та доказів про наявність автомобіля та його цільове використання, в матеріалах справи не міститься. Тому суд вважав, що наступили наслідки, передбачені пунктами 6, 8 договору оренди та ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, повернути залишкову вартість автомобіля.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 Цивільно - процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно - процесуального закону ухвала суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 29 вересня 2015 року між суб`єктом підприємства ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 28 вересня 2015 року, наданої йому позивачем ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 було укладено договір № 290915 оренди автотранспортного засобу, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві в строкове платне користування автомобіль марки NISSAN MAXIMA Седан-В сірого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а орендар зобов`язується прийняти названий автомобіль та використовувати його виключно з метою здійснення приватних поїздок, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату, згідно графіку платежів. Відповідно акту прийому-передачі автомобіля до договору оренди № 290915 від 29 вересня 2015 року орендодавець передав, а орендатор прийняв автомобіль марки NISSAN MAXIMA Седан-В сірого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у справному технічному стані. (а.с. 7-13).

Відповідно до п. 3.2.2 договору орендар зобов`язаний своєчасно здійснювати орендні платежі згідно з графіком платежів.

Пункт 3.2.4 договору оренди передбачає обов`язок орендаря негайно повідомляти про випадки пошкодження автомобіля в результаті ДТП чи інших пригод.

Пункт 3.2.5 зобов`язує орендаря приймати заходи по забезпеченню збереження автомобіля (в тому числі і по попередженню угону)

Згідно з пунктом 6.1. сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Пунктом 6.3 договору передбачена відповідальність орендаря:

за нецільове використання автомобіля штраф 10% вартості автомобіля;

за недотримання графіку платежів (більше чим 30 днів) 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше 20 грн/день.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальними положеннями про найм (оренду) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або обов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

Частиною третьою статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За змістом частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до частини першої статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір оренди транспортного засобу не був посвідчений нотаріально, то суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що цей договір породжує правові наслідки, які ним передбачені.

Доводи представника ОСОБА_3 про те, що цей договір є дійсним, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки позовних вимог про визнання договору оренди транспортного засобу № 290915, укладеного 29 вересня 2015 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , дійсним, пред`явлено не було.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що сторонами договору оренди транспортного засобу є ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 7-9).

ОСОБА_3 стороною цього договору не є.

Із довіреності, яка є в матеріалах справи, вбачається, що вона видавалась ОСОБА_5 , даних про видачу такої довіреності ФОП ОСОБА_5 відсутні (а.с. 13).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначений договір оренди транспортного засобу є нікчемним, у зв`язку з чим суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо розірвання цього договору, стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача боргу за оренду автомобілю в сумі 75 548,00 грн., пені в сумі 71 187,52 грн., інфляційних витрат в сумі 4 224,84 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 583,11 грн. та 21 900,00 грн. за нецільове використання автомобіля.

Що стосується судового рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 залишкової вартості автомобіля в розмірі 76 200,00 грн., то колегія суддів також вважає його помилковим, виходячи з таких підстав.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 не заперечувала тих обставин, що остання отримала спірний автомобіль та користувалась ним.

Оскільки договір оренди транспортного засобу не був укладений в нотаріальній формі, то він є нікчемним, у зв`язку з чим ОСОБА_4 зобов`язана була повернути автомобіль його власнику.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/28609/15ц.

Проте, позовних вимог щодо повернення цього автомобілю власнику заявлено при розгляді справи не було.

Крім того, судами при розгляді справи було встановлено, що 04 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до компетентних органів із заявою про викрадення автомобіля NISSAN MAXIMA Седан-В сірого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Зазначена заява внесена до ЄРДР, порушено кримінальне провадження № 0006039, встановлена особа, яка причетна до скоєного злочину - ОСОБА_6 , який перебуває у розшуку (а.с. 165).

Отже, ОСОБА_4 повинна повернути викрадений автомобіль, якщо буде встановлено, що він вибув із користування ОСОБА_4 внаслідок її протиправних дій або безвідповідальності.

З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 пред`явлені не були.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 залишкової вартості автомобіля 76 200,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовляє.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 . колегія суддів задовольняє частково, оскільки доводи скаржника щодо розгляду справи за відсутності її та її представника без належного повідомлення про час та місце розгляду справи, про позбавлення їх права ознайомлення з матеріалами справи, спростовуються належними в матеріалах справи доказами.

Оскільки суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольняє частково, то відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги стягує пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги, а саме в сумі 1 872,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 3,4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 -384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 872,32 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака