КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/930/2020
Справа № 756/6943/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Майбоженко А.М., постановлену в м. Київ 13 червня 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. Позов мотивував тим, що 01 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклав договір позики грошових коштів, за яким надав ОСОБА_2 266 000,00 доларів США, що еквівалентно 6 796 005, 02 грн. Строк повернення позики настав ще 02 травня 2017 року, але відповідач позику не повернув. На дату 22 травня 2017 року (включно) прострочення повернення позики складає 21 день.

Згідно п. 11 договору позики виконання відповідачем зобов`язання за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 , яка належить ТОВ «ІРС ПЛЮС». У зв`язку з цим, ТОВ «ІРС ПЛЮС» виступило майновим поручителем і 01 листопада 2016 року між даним товариством і позивачем був укладений Іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, іпотека, яка на сьогоднішній день скасована, була для позивача додатковою гарантією повернення позики.

Уточнивши позовні вимоги в вересні 2017 року, остаточно просив: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики від 01 листопада 2016 року у розмірі 7 285 636, 80 грн., з яких, 6 990 480, 00 грн. сума основного боргу та 78 714, 72 грн. 3% річних, 55 661, 04 грн. заборгованість зі сплати процентів за липень 2017 року, 160 781, 04 грн. заборгованість зі сплати процентів за серпень 2017 року.

Крім того, одночасно з позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що оскільки іпотека скасована, справа буде розглядатися в суді, відповідач може переоформити свої права на вказану нерухомість на третіх осіб, що значно зменшує можливості позивача щодо стягнення з відповідача - фізичної особи. До того ж, сума позики є великою і навіть належна відповідачу нерухомість - квартира АДРЕСА_2 , а також квартира АДРЕСА_3 - не покриває суму позики у розмірі 266000 доларів США, але ця нерухомість є потенційною гарантією стягнути з відповідача якусь частину позики. Просив накласти арешт на майно відповідача, яке належить йому на праві власності, а саме квартиру АДРЕСА_2 , а також квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, накладено арешт на квартири за вказаними адресами.

АТ «Комерційний Індустріальний Банк», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції та вважаючи, що його права порушено, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції від 13 червня 2017 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_2

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, АТ «Комерційний Індустріальний Банк», посилався на те, що 07 квітня 2016 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», правонаступником якого є скаржник, та ТОВ «Компанія Юкос» було укладено Договір № 18/16 про надання Овердрафту за поточним рахунком.

Також 07 квітня 2016 року між АТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., зареєстрований за № 388.

Основним зобов`язанням за Іпотечним договором визначено всі грошові зобов`язання позивача перед АТ «Комерційний Індустріальний Банк», що впливають із умов Договору кредиту, додатків до нього, додаткових угод та інших укладених на їх виконання правочинів.

11 жовтня 2018 року рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/21662/17 у зв`язку з невиконанням ТОВ «Компанія Юкос» своїх зобов`язань за договором № 18/16 про надання овердрафту за поточним рахунком від 07 квітня 2016 року задоволено позовні вимоги АТ «Комерційний Індустріальний Банк».

20 грудня 2018 року АТ «Комерційний Індустріальний Банк» через веб-сайт сформовано запит з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якого вбачається про обтяження щодо арешту предмета іпотеки, накладеного Оболонський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, серія та номер 54206658, виданий 27 червня 2017 року.

Зазначав, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Наявність вказаного обтяження порушує його право, закріплене Іпотечним Договором та чинним законодавством України, а тому повинно бути відновлено шляхом скасування ухвали суду першої інстанції від 13 червня 2017 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. З`ясувавши обсяг позовних вимог, суд вважав правильним в якості забезпечення позову накласти арешт на квартири АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 , оскільки вказаний захід є співмірним із заявленими позовними вимогами, невжиття таких заходів може в подальшому ускладнити або зробити неможливим рішення суду.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 01 листопада 2016 року він уклав договір позики грошових коштів, за яким надав ОСОБА_2 266 000,00 доларів США, що еквівалентно 6 796 005, 02 грн. Строк повернення позики настав 02 травня 2017 року, але відповідач позику не повернув, на 22 травня 2017 року (включно) прострочення повернення позики складає 21 день.

Згідно п. 11 договору позики виконання відповідачем зобов`язання за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 , яка належить ТОВ «ІРС ПЛЮС».

У зв`язку з цим, ТОВ «ІРС ПЛЮС» виступило майновим поручителем і 01 листопада 2016 року між даним товариством і позивачем був укладений Іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, ця іпотека була для позивача додатковою гарантією повернення позики, яка на сьогоднішній день.

В заяві про забезпечення позову позивач зазначав, що оскільки іпотека скасована, а справа буде розглядатися в суді, відповідач може переоформити свої права на вказану нерухомість на третіх осіб, що значно зменшує можливість стягнення з відповідача - фізичної особи. До того ж, сума позики є великою і навіть наявна у відповідача нерухомість не покриває суму позики у розмірі 266000 доларів США, але є потенційною гарантією стягнути з відповідача якусь частину позики. На підставі вищевикладеного просив накласти арешт на майно відповідача, яке належить йому на праві власності, а саме квартиру АДРЕСА_2 , а також квартиру АДРЕСА_3 .

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить підстави для забезпечення позову: інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо належності ОСОБА_2 квартир за вказаною адресою (а. с. 32 - 38 т. 1), договір позики грошових коштів від 01 листопада 2016 року з кінцевим строком виконання 01 травня 2017 року (а. с. 8 - 10 т. 1), розписка від 02 листопада 2016 року, складена від імені ОСОБА_2 , про отримання 3288862,02 грн., що еквівалентно 128548 доларів США (а. с. 11 т. 1), іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 листопада 2016 року (а. с. 12 - 18 т. 1).

Частинами 1, 3 ст. 151 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 152 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Аналогічно, частиною другою статті 149 ЦПК України, що діє на час розгляду апеляційної скарги, передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову до уточнення позовних вимог становила 6997216,58 грн., позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Доводи апеляційної скарги, що суд при вирішенні питання про забезпечення позову має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, зокрема права Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги взагалі не містять посилань на ризик можливого ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення, тобто наявність підстав для забезпечення позову скаржником не спростовується.

Апеляційний суд приймає до уваги, що накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги в майбутньому й не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку», оскільки відповідно до статті 1 зазначеного закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Дійсно, на а. с. 80 - 84 т. 2 знаходиться копія іпотечного договору із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 07 квітня 2016 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ОСОБА_2 , із змінами, внесеними договором від 12 січня 2017 року. предметом іпотеки визначено квартиру АДРЕСА_3 , договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л. Основним зобов`язанням за іпотечним договором визначено всі грошові зобовязання позичальника перед ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», що випливають із умов договору кредиту, додатків до нього, додаткових угод та інших укладених на їх виконання правочинів.

Згідно умов п. 5.4 іпотечного договору, за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, передбаченому застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке визнається сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя та чинним законодавством України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року по справі № 910/21662/17 позов ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», поданий у зв`язку із невиконанням ТОВ «Компанія Юкос» своїх зобов`язань за договором № 18/16 про надання овердрафту, задоволено. Стягнуто з ТОВ «Компанія Юкос» та ТОВ «ТДК «Юкон» на користь банку 2935831,23 грн. простроченої заборгованості кредитом, 488161,52 грн. пені за процентами і кредитом, розподілено судові витрати (а. с. 74 - 79 т. 2).

Відповідно до частин 5 і 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що наявність обтяження порушує права заявника, закріплені іпотечним договором та чинним законодавством України, є безпідставними, оскільки застосування в цій справі заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартири, які є предметом іпотеки, не порушує права іпотекодежателя.

Крім того, заявником не вчинено жодних дій, які б свідчили про порушення його права внаслідок невиконання кредитного договору, забезпеченого іпотекою, в матеріалах справи відсутні докази того, що АТ «Комерційний Індустріальний Банк» вживало заходів для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки і йому було в цьому відмовлено. Тобто обставини, які б вказували на порушення права скаржника, відсутні.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на норми ЦК України, Законів України «Про іпотеку» та «Про заставу» без зазначення, яким чином судом першої інстанції їх було порушено, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом, оскільки висновків суду першої інстанції будь-яким чином не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.