Номер провадження: 22-ц/813/2665/20
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019року, ухваленого під головуванням судді Мазун І.А., повний текст рішення виготовлений04 липня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 30.01.2008р. між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №0, відповідно до якого їй були надані кредитні кошти в сумі 44500дол.США зі сплатою 13,40% річних за користування кредитними коштами на строк до 30.01.2015р.

В забезпечення виконання умов зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором 30.01.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно якого в іпотеку відповідачу було передано квартиру АДРЕСА_1 . Також 30.01.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №176276, відповідно якого поручитель зобов`язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором. Аналогічний договір поруки №243467 12.07.2010р. був укладений і між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що кредитний договір є недійсним, у зв`язку з тим,що пунктами 1.5 та 1.2.2 договору встановлено, що банк встановив умови надання та повернення кредиту. Згідно п.1.5 кредитного договору передбачений порядок надання кредиту а саме - шляхом видачі готівки з каси банку. Для повернення суми кредиту використовується транзитний рахунок НОМЕР_2, однак згідно заяви про видачу готівки №14 від 30.01.2008р. кредит було надано з рахунку НОМЕР_1 , який не є поточним рахунком позичальника та який взагалі не передбачений умовами кредитного договору. Також згідно цієї заяви не зрозуміле призначення платежу, так як найменування договору та призначення платежу взагалі відсутні, що на думку позивачка підтверджує той факт, що отримана позивачем сума не є сумою кредиту а сумою коштів, виданою з поточного рахунку ОСОБА_1 , який також в свою чергу відкритий останній не був, адже відсутній договір про відкриття саме цього поточного рахунку між позивачем та відповідачем.

Таким чином позивачка зазначає, що нею так і не отримано кредит, згідно умов договору та не має жодних зобов`язань перед відповідачем, оскільки останній не виконав своїх зобов`язань щодо законної видачі позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті та не виконав предмету договору, а тому кредитний договір є недійсним.

Також позивачка посилалася на те, що транзитний рахунок НОМЕР_2 призначений лише для внутрішньобанківського обліку, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд і до зберігання коштів не мають жодного стосунку. Таким чином, положення кредитного договору про повернення суми кредиту позичальником шляхом зарахування коштів на вказаний рахунок суперечить діючому законодавству України. Крім того, відповідач ввів позивача в оману через свідомо ненадану інформацію, а саме в договорі вказано процент за користування кредитом у розмірі 13,40, в той час коли реальна процентна ставка складала 16,887% у доларах США, що в свою чергу тягне за собою подорожчання кредиту на 30366,47 дол.США, а відтак кредитний договір №0 від 30.01.2008р., укладені договори поруки від 30.01.2008р. та 12.07.2010р. а також договір іпотеки від 30.01.2008р. підлягають визнанню недійсними.

РішеннямМалиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019року позовОСОБА_1 до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скарги, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи, а також, що судом порушені нормиматеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, щосудом не в повному обсязі були досліджені матеріали справи, доводи позовної заяви та підстави визнання кредитного договору недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів про отримання ОСОБА_1 коштів в іноземній валюті за кредитним договором, що також підтверджується висновком експертизи.

Відзиву до суду надано не було.

Сторони про розгляд справи на 08 квітня 2020 року були сповіщені.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, щозгідно з умовами Договору про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 30.01.2008р. АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») надав ОСОБА_1 кредит в сумі 44500дол.США зі сплатою 13,40% річних за користування кредитними коштами на строк до 30.01.2015р.

Відповідно до абзацу 4 п. 1.2.2 Розділу 1 Договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 820 доларів США 00 цент. в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетних платежів може змінюватись у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1, 10.2 цього Договору. Згідно п. 1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,40 % річних. Кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника), а саме на споживчі потреби, що прописано в п. 1.4 спірного договору (а.с.35-38т.1).

Також 30.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30.01.2008 року, пунктом 1.1 якої передбачено, що сторони погодили додати до договору Додаток №2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а.с.40т.1).

В якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору 30.01.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., відповідно якому в іпотеку відповідачу було передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-13т.1).

30.01.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №176276, згідно якому поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору №0 від 30.01.2008р., укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.54т.1).

Також 27.04.2009р. між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30.01.2008 року, згідно якої сторони домовилися про зміну ануїтетного платежу за договором, а саме позичальник зобов`язався повертати в день сплати ануїтетних платежів, передбачений договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у таких розмірах: у період з 28.04.2009р. сплачує нараховані проценти; у період з 28.04.2010р. по 28.02.2014р. платіж у розмірі 820 дол.США; у період з 28.02.2014р. до кінця терміну дії договору у розмірі 1415дол.США якщо інший розмір ануїтетного платежу не буде встановлений згідно умов договору (а.с.43т.1).

12.07.2010р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30.01.2008 року, згідно якої сторони домовилися про зміну ануїтетного платежу за договором, а саме позичальник зобов`язався повертати в день сплати ануїтетних платежів, передбачений договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у таких розмірах: у період з 28.07.2010р. по 29.06.2011р. у розмірі 630 дол.США; у період з 28.07.2011р. до кінця терміну дії договору у розмірі 765дол.США якщо інший розмір ануїтетного платежу не буде встановлений згідно умов договору(а.с.48т.1).

12.07.2010р. між сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, посвідченого 30.01.2008р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. (а.с.14-15т.1).

Згідно додаткової угоди №1 від 12.07.2010р. до договору поруки №17626 від 30.01.2008р. поручитель надав свою згоду про зміну розміру ануїтетного платежу за договором: позичальник зобов`язується повертати в день сплати ануїтетних платежів, передбачений договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у таких розмірах: у період з 28.07.2010р. по 29.06.2011р. у розмірі 630 дол.США; у період з 28.07.2011р. до кінця терміну дії договору у розмірі 765дол.США якщо інший розмір ануїтетного платежу не буде встановлений згідно умов договору (а.с.55т.1).

12.07.2010р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №243467, згідно якому поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору №0 від 30.01.2008р., укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1 а.с.56-58).

Залишаючи позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними без задоволення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно зі ст. 509 ЦК України (станом на 30.01.2008р.) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 526-527, 548 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 10.13 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30.01.2008 року (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) передбачено, що підписанням даного Договору позичальник підтвердив, що «….. повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов`язки за Договором і погоджується з ними, перед підписанням даного Договору Позичальник отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше на встановлено цим параграфом і не виходить із суті кредитного договору.

Таким чином, кредитний договір породжує певні взаємні права та зобов`язання між сторонами, що його уклали.

Відповідно до п.п.1.2.2 Договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у банку.

Судом було встановлено, що відповідачем було надано та позивачем було отримано грошові кошти в сумі 44500дол.США, що не заперечувалося позивачем.

Відповідно до п. 1.2.2 Договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 30.01.2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору. Позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Суд встановив, що за період з 28.02.2008р. по 28.08.2014р. позивачем частково погашалося тіло кредиту, а також за період з 28.02.2008р. по 11.03.2015р. сплачувалися проценти за кредитним договором №0 від 30.01.2008р., що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом станом на 15.09.2016р. (т.1 а.с.198-200).

Пунктом 1.6 Договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості позичальника за Договором:

1) прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення);

2) строкові комісії;

3) прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення);

4) строкові проценти;

5) прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення);

6) строкова сума основного боргу;

7) штрафні санкції за Договором.

За заявою позивача ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» 25.09.2015р. складено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки у відповідності з постановою НБУ №168 від 10.05.2007р., у якому зазначено, що реальна процентна ставка за вказаним кредитом становить 16,887%, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 30366,47 дол.США (т.1 а.с.17-23).

Судом у справі була призначена судово-економічна експертиза, та згідно наданого висновку від 03.12.2018р. №2702 встановлено, що на більшість поставлених питань не видається можливим надати однозначну відповідь, однак на питання щодо встановлення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення спірного договору експертом було встановлено що реальна процентна ставка на момент його укладання становила - 17,48%, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 28881,44 дол.США (т.2 а.с.112-137).

Відповідно до ст.ст.102,110 ЦПК України висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судомвірно зазначено, що висновки вказаної експертизи мають помилки в сумі отриманих кредитних коштів і крім того, фактично цей висновок може слугувати доказом у справі про стягнення з позивача кредитної заборгованості та оскарження дій відповідача щодо виконання умов договору та перерахунку сплачених сум по вказаному договору, однак не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з моменту укладення в повному обсязі.

Згідно з ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Окрім того, частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, які послуги вважаються фінансовими, серед визначень, пунктом 6 ст. 4 є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Тобто, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відокремлює національну валюту від іноземної, а навпаки об`єднує.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а банківським кредитом є будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Висновки суду про те, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк діяв в межах закону, а відтак вбачається, що укладенням даного договору права позичальника порушені не були є вірними.

Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підпунктом д пункту 2 частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Судом вірно встановлено, що у відповідності до п. 10.13 Договору перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв`язку з чим, суд дійшов обґрунтованоговисновку, що відповідачем дотримано усіх вимог законодавства на момент укладання спірних правовідносин.

Щодо тверджень позивача, про те, що банком не виконано предмет договору та не надано доказів, отримання останнім коштів за кредитним договором №0 від 30.01.2008р., судом вірно зазначено, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-1103цс16 08 червня 2016 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Також суд вірно зазначив, стосовно посилань позивача на той факт, що кредит було надано з рахунку НОМЕР_1 , який не є поточним рахунком позичальника, який не був передбачений умовами кредитного договору та між сторонами не було укладено договору про відкриття саме цього поточного рахунку судом вірно встановлено, що згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.07.2004р. за 919/9518 рахунок 3739 (АП) - «Транзитний рахунок за іншими розрахунками». Призначення рахунку: облік коштів за іншими розрахунками для розподілу загальних сум між різними рахунками або клієнтами. Залишків за рахунком на кінець місяця не повинно бути. За дебетом та за кредитом рахунку проводяться суми, які на кінець дня або звітного періоду відносяться на відповідні рахунки за призначенням». Рахунок НОМЕР_3 - це транзитний внутрішньобанківський рахунок (єдиний консолідований рахунок 3739 згідно Облікової політики банку) використовується для автоматичної обробки операцій. Для автоматичної обробки безготівкових платежів по погашенню заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30.01.2008 р. боржника ОСОБА_1 у програмі банку був відкритий технічний аналітичний рахунок НОМЕР_2 для ідентифікації договору в обліковій системі банку. Такий рахунок має наступну структуру - НОМЕР_2 де:

3739 - константа балансового рахунку 3739;

К - ключ, розрахований за правилами роботи СЕП;

НННННННН - номер кредитної угоди.

Відповідно до структури рахунку він відкривається окремо для кожної кредитної угоди і вказується в її тексті як рахунок, на якій клієнт має спрямовувати всі платежі для погашення заборгованості, в разі якщо вони виконуються у безготівковій формі. Таким чином платежі через вказані рахунки здійснюються транзитом з подальшим зарахуванням коштів на відповідні рахунки обліку заборгованості (2203. 2207, 2208, 2209, 3578та ін.) в той банківський день автоматично.

Відповідно, для відкриття даного рахунку, не потрібно було укладати окремий так як це є внутрішнім рахунком Банку та використовується він виключно для особистих потреб (обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам).

Таким чином при розгляді справи не знайшли свого підтвердження будь-які посилання позивача щодо недійсності оскаржуваних договорів, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладанні, а не виконанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 215, ст.230 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом вірно зазначено, що договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) № №0 від 30.01.2008р. передбачені гарантії його виконання, зокрема позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними, тому посилання позивача про те, що відповідач ввів її в оману, не надавши їй всю необхідну інформацію щодо всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше, судом не були взяті до уваги.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України.

На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щосудом не в повному обсязі були досліджені матеріали справи, доводи позовної заяви та підстави визнання кредитного договору недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів про отримання ОСОБА_1 коштів в іноземній валюті за кредитним договором, що також підтверджується висновком експертизи,колегія суддів вважає безпідставними, оскількисудом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, однак доказів про те, що при укладені договорів були порушені вимоги закони позивачем до суду надано не було, а наданим доводам позову була надана обґрунтована правова оцінка судом.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 квітня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк