Провадження № 2/686/1131/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайоний суд

в складі головуючого судді Стефанишина С.Л.

при секретар Кшановській Є.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг. На обґрунтування позову позивач вказала, що 11.04.2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг, за умовами якого (п. 2.1., 2.2), на час дії даного договору відповідач передав позивачу ексклюзивні права щодо продажу земельної ділянки, кадастровий номер :05:005:0320, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,11 га. Ексклюзивними правами в розумінні пп. 1.1.1. договору є права на проведення переговорів з третіми особами в інтересах відповідача, які виникають з питань укладення основного договору щодо вказаного в п. 2.1. договору нерухомого майна та надані відповідачем виключно позивачеві та протягом дії договору не можуть бути надані іншим особам на території України.

При цьому основним договором в розумінні договору (п.п. 1.1.3) є будь-який правочин, який передбачає перехід майнових прав щодо нерухомого майна відповідача, в т.ч., але не виключно, шляхом внесення об`єкту до статутного фонду будь-якої юридичної особи, дарування, міни, спадкування, відмови від права власності, надання у користування з правом викупу,

Відповідно до пп. 2.4 договору відповідач гарантував та підтвердив позивачу, що на момент укладання даного договору, протягом строку його дії та під час укладання основного договору об`єкт не є і без відома виконавця не буде проданим, переданим безкоштовно, подарованим, заставленим, не є і не буде переданим до статутного фонду юридичних осіб; під арештом та/або забороною відчуження не перебуває, судових позовів щодо нього немає; будь-які права інших осіб на об`єкт відсутні; договорів стосовно будь-якого використання об`єкту, в т,ч, його оренди, немає і без відома виконавця укладено не буде. Замовник гарантує, що об`єкт не перебуває в іпотеці (заставі) та/або податковій заставі.

Згідно пп. 4.1 договору, з дня підписання відповідачем та третьою особою основного договору виконавець вважається таким, що належним чином виконав свої зобов`язання за договором та має беззаперечне право на отримання винагороди.

Сторонами досягнуто взаємної згоди (пп. 2.6) про те, що у випадку укладення основного договору між замовником і третьою особою під час дії договору виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п. 4.2. договору.

Відповідно до пп. 2.6 договору сторони домовились, що у випадку укладення основного договору між відповідачем та третьою особою, під час дії договору, виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди, передбаченої пп. 4.2. договору в розмірі 1000,00 дол. США. (станом на дату подання позовної заяви 01.10.2019 року курс НБУ по відношенню української гривні до долару США становить 2419,7474 за 100 дол. США).

Як стало відомо позивачу, 13.06.2019 року відповідачем відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0320, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,11 га., що підтверджується інформаційною довідкою №179605540 від 03.09.2019 року.

Відповідач відмовився виплатити позивачу винагороду передбачену умовами договору.

На виконання вимог пп. 4.3 договору позивачем 20.06.2019 року направлено на поштову адресу відповідача вимогу про сплату винагороди від 20.06.2019 року та два примірники акту приймання-передачі виконаних робіт від 20.06.2019 року, що підтверджується копіями фіскального чеку від 20.06.2019 року №55 та опису вкладення у цінний лист від 20.06.2019 року, проте відповідач не побажала отримувати дане поштове відправлення.

Також позивачем 03.07.2019 року вжито заходів щодо вручення відповідачу вимоги про сплату винагороди від 20.06.2019 року та двох примірників акту приймання-передачі виконаних робіт від 20.06.2019 року кур`єром ТОВ «Нова Пошта», але і в цьому випадку відповідач 04.07.2019 року відмовилась від отримання відправлення, що підтверджується експрес-накладною від 03.07.2019 року №4140, експрес-накладною від 06.07.2019 року №6814 та прінт-скрінами відстеження відправлення в мобільному додатку ТОВ «Нова Пошта».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1000,00 дол. США., що за курсом НБУ по відношенню до гривні становить 24197,47 грн.

Позивач в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що відсутні підстави для стягнення грошових сум в іноземній валюті; розділ 2 договору протиправно обмежує її право власності та позбавляє права розпоряджатись належним їй майном; також позивачем не надано доказів щодо її участі в продажу земельної ділянки.

Представник позивача направив до суду заперечення на відзив на позов, зазначивши, що хоча гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте заборони на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, немає. Тому укладення і виконання зобов`язань в іноземній валюті не суперечить законодавству. Також відповідачу надавалися звіти про виконану роботу та посилання на оголошення про продажу земельної ділянки на інформаційних ресурсах.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23.10.2019 р. відкрито спрощене провадження у справі та призначено її до судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом об`єктивно встановлено, що 11.04.2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець за договором) та ОСОБА_2 (замовник за договором) було укладено договір про надання послуг.

Згідно із п. 2.1, 2.2 вказаного договору на час дії даного договору відповідач передав позивачу ексклюзивні права щодо продажу земельної ділянки, кадастровий номер :05:005:0320, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,11 га. Ексклюзивними правами є права на проведення переговорів з третіми особами в інтересах відповідача, які виникають з питань укладення основного договору щодо вказаного в п. 2.1. договору нерухомого майна та надані відповідачем виключно позивачеві та протягом дії договору не можуть бути надані іншим особам на території України (пп. 1.1.1 договору). Основним договором є будь-який правочин, який передбачає перехід майнових прав щодо нерухомого майна відповідача, в т.ч., але не виключно, шляхом внесення об`єкту до статутного фонду будь-якої юридичної особи, дарування, міни, спадкування, відмови від права власності, надання у користування з правом викупу (пп. 1.1.3 договору).

Відповідно до пп. 2.4 договору замовник гарантує та підтверджує, що на момент укладання даного договору, протягом строку його дії та під час укладання основного договору об`єкт не є і без відома виконавця не буде проданим, переданим безкоштовно, подарованим, заставленим, не є і не буде переданим до статутного фонду юридичних осіб; під арештом та/або забороною відчуження не перебуває, судових позовів щодо нього немає; будь-які права інших осіб на об`єкт відсутні; договорів стосовно будь-якого використання об`єкту, в т,ч, його оренди, немає і без відома виконавця укладено не буде. Замовник гарантує, що об`єкт не перебуває в іпотеці (заставі) та/або податковій заставі.

Пп. 2.6 договору сторонами погодили, що у випадку укладення основного договору між замовником і третьою особою під час дії договору виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п. 4.2. договору.

Відповідно до пп. 4.1 договору з дня підписання відповідачем та третьою особою основного договору виконавець вважається таким, що належним чином виконав свої зобов`язання за договором та має беззаперечне право на отримання винагороди.

Згідно із пп. 4.2. договору загальний розмір винагороди становить 1000,00 дол. США від кінцевої ціни об`єкту, частина винагороди, а саме 500 дол. США замовник зобов`язується сплатити виконавцю при підписанні договору про наміри з покупцем об`єкту. Решту - відразу після підписання договору.

Із змісту інформаційної довідки №179605540 від 03.09.2019 року слідує, що 13.06.2019 року відповідачем відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0320, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,11 га.

Із змісту позовної заяви та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу стягнення заборгованості за договором про надання послуг. Дані правовідносини регулюються ЦК України.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. ст. 903 ЦК України).

Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції:

а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на оплату в іноземній валюті за послуги між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Із висновків, викладених у постанові ВСУ № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 р. слідує, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

ОСОБА_2 оплату послуг виконавця за договором про надання послуг ОСОБА_2 не здійснила, чим порушила права позивача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання послуг.

Що стосується можливості визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВС у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року.

При цьому, договором про надання послуг не встановлено іншого порядку оплати наданих послуг та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 1000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

За таких обставин, врахувавши всі обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання послуг у сумі 1000,00 дол. США.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на те, розділ 2 договору протиправно обмежує її право власності та позбавляє права розпоряджатись майном, оскільки вказаних положень умови договору про надання послуг не містять. За умовами договору замовник гарантує та підтверджує, що на момент укладання даного договору, протягом строку його дії та під час укладання основного договору об`єкт не є і без відома виконавця не буде проданим, а не забороняє власнику продаж об`єкта. Навпаки, п. 2.6 договору сторони погодили можливість укладення основного договору між замовником і третьою особою під час дії договору, але за певних умов, зокрема у випадку укладення основного договору між замовником і третьою особою під час дії договору виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п. 4.2. договору. Із вимогою про визнання договору про надання послуг недійсним відповідач не звертався.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 526, 533, 626, 627, 629, 901, 903 ЦК України, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 10,13,18, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1000,00 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в загальному порядку протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення через Хмельницький міськрайонний суд до Хмельницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: