У Х В А Л А

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 754/1899/19

провадження № 61-18322ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення недорахованої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (далі - ДП «УДАП») недонараховану заробітну плату в розмірі 227 737,93 грн.

Позов обгрунтований тим, що з 01 вересня 2006 року до 23 березня 2017 року позивач працював у ДП «УДАП» на посаді картографа 2-ї категорії із відрядною оплатою праці з оплатою згідно виконаного обсягу робіт. Зазначив, що 01 жовтня 2013 року Державне агентство земельних ресурсів України (далі - Держземагенство України) доручило відповідачу розпочати роботи з демаркації державного кордону України з Республікою Білорусь. У грудні 2013 року начальник відділу доручив позивачу розроблення Проєкту розміщення прикордонних знаків на державному кордоні між Україною та Республікою Білорусь (далі - Проект). Проєкт є основним документом з демаркації державного кордону.

У 2014 році завершено розроблення першого тому цього Проєкту, а в 2015 році - другого тому, що зафіксовано в протоколах засідань Спільної українсько-білоруської демаркаційної комісії, створеної Указом Президента України від 31 жовтня 2011 року № 1008. Інші роботи з розроблення Проєкту, а саме друкування його другого і третього примірників, калібровку, прив`язку ортофотопланів і виведення їх графічних копій позивач продовжив виконувати до свого звільнення.

Оскільки розрахункові листи з нарахування зарплати позивачу не видавались та зарплата не виплачувалась, у грудні 2016 року позивач подав заяву про видачу довідки про заборгованість із заробітної плати. В цій довідці зазначено суму заборгованості із заробітної плати з серпня 2014 року до вересня 2016 року в розмірі 165 045,15 грн. Проте в довідці відсутня інформація про заробітну плату за травень, червень, липень, серпень, жовтень та листопад 2016 року, тобто зарплата за розроблення Проєкту. Роботодавець не забезпечив достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці, чим порушив частину другу статті 30 Закону України «Про оплату праці».

22 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача щодо оплати виконаних робіт, проте він не надав відомостей про оплату праці, чим порушив статтю 31 Закону України «Про оплату праці». 26 грудня 2016 року виконуючий обов`язки директора ОСОБА_2 видав наказ про проведення інвентаризації виконаних робіт з демаркації державного кордону між Україною та Республікою Білорусь № 16. За результатами проведеної інвентаризації робіт складений Акт інвентаризації виконаних робіт з демаркації державного кордону між Україною та Республікою Білорусь. В Актах інвентаризації вказаний обсяг виконаних робіт з розроблення Проєкту на суму 904 483,30 грн. Крім того, в актах інвентаризації вказані роботи, які виконані, але не включені до оплати. 04 січня 2017 року позивач звернувся до Держгеокадастру стосовно не проведення підприємством розрахунків за виконання робіт з розроблення Проєкту, однак зазначене питання не вирішено.

09 березня 2017 року у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 10 березня 2017 року з правом отримання вихідної допомоги. 23 березня 2017 року позивач був звільнений з займаної посади. Наказ про звільнення, відсутність письмового повідомлення про суму нарахованої йому заробітної плати та не проведення повного розрахунку після звільнення позивач вважає навмисним приховуванням факту не нарахування зарплати за виконані роботи. Відповідно до актів інвентаризації виконаних робіт з демаркації державного кордону між Україною та Республікою Білорусь за 2013-2016 роки, обсяг виконаних робіт із розроблення Проєкту становить 904 483,30 грн, в тому числі затрати на виконання робіт - 753 736,10 грн і податок на додану вартість - 150 747,20 грн. Відповідно до калькуляції, основна заробітна плата становить 314 585,93 грн. Згідно з актом інвентаризації нарахування заробітної плати з розроблення Проєкту, позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 31 681,67 грн. Таким чином, сума заробітної плати, яку необхідно донарахувати, становить 282 904,26 грн (314 585,93 грн - 31 681,67 грн). За вирахуванням податку на доходи фізичних осіб (18 %) та військового збору (1,5 %) сума заробітної плати за виконання робіт із розроблення Проєкту становить 227 737,93 грн. Факт розроблення Проєкту особисто позивачем підтверджується аудиторським звітом позапланового аудиту ефективності діяльності ДП «УДАП» за період з 01 січня 2014 року до завершеного періоду 2016 року від 23 грудня 2016 року, в якому зазначено про одноосібне виконання позивачем Проєкту.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ДП «УДАП» виплатило ОСОБА_1 за судовим рішенням грошові кошти, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи. Виконання картографічних робіт входило до трудових обов`язків позивача, за виконання яких, позивач отримував заробітну плату відповідно до умов трудового договору, виплата якої підтверджена наявними у справі доказами виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 754/7688/17, яка розрахована за відрядною оплатою праці з оплатою згідно виконаного обсягу робіт.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення недонарахованої заробітної плати у розмірі 227 737,93 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*250=525 500,00 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Оскільки оскаржені заявником рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року постановлені у малозначній справі, яка не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення недорахованої заробітної плати відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко