Справа № 344/6771/18
Провадження № 22-ц/4808/80/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Матвійчука Михайла Зеноновича на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 01 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 04 жовтня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -Христини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк», в подальшому змінено назву на АТ «Укрсоцбанк», звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 липня 2008 року між Акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 422-22/340. За його умовами останньому надано кредит в сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 % річних, строком до 22 липня 2033 року на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за договором квартиру передано в іпотеку банку, про що між сторонами 24 липня 2008 року укладено договір іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2017 року задоволено позов «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Однак, це рішення ним не виконується. Посилаючись на невиконання боржником цього рішення, наявність у нього на праві власності іншого нерухомого майна (квартири), уточнивши позовні вимоги, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 20 грудня 2017 року в розмірі 79 955,48 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки у розмірі 571 027,00 грн, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (Звіт №ВА171213-001). А також виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вказаної квартири.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року до участі у справі для подання висновку на виконання своїх повноважень залучено орган опіки та піклування виконачого комітету Івано-Франківської міської ради.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 422-22/340 від 24 липня 2008 року, яка на 20 грудня 2017 року становить 79 955,48 доларів США та складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 34 648,40 доларів США, суми заборгованості за відсотками - 45 307,08 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоваано тим, що боржник неналежним чином виконував основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, внаслідок чого допустив заборгованість. А отже, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку про виселення, місцевий суд виходив із того, що іпотечна квартира використовується відповідачами як постійне місце для проживання, іншого нерухомого майна вони не мають, у зв`язку з чим застосував положення Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також судом враховано, що в квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення, а також зупинення виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», представник АТ «Альфа-Банк» (який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» ) ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення в оскарженій частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відстрочуючи виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовляючи у задоволенні вимог банку в частині виселення відповідачів з іпотечної квартири судом першої інстанції безпідставно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому не взято до уваги, що на дату звернення до суду із вказаним позовом у власності ОСОБА_1 було два житлових приміщення квартири АДРЕСА_3 . Разом з тим, будь-які належні докази щодо відчуження відповідачем квартири АДРЕСА_4 у матеріалах справи відсутні.

На думку апелянта, оскільки предмет іпотеки - спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, проживання у ній неповнолітньої дитини не може бути самостійною підставою для відмови у виселенні. Адже право користування квартирою дитина втрачає одночасно зі своїми батьками.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року АТ «Альфа-Банк» залучено до участі у справі як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

В засіданні апеляційного суду представник АТ «Альфа-Банк» - Матвійчук М.З. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів .

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а також відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились повторно будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, враховуючи неявку останніх в судове засідання, оголошення про розгляд справи було розміщено на веб-сайті апеляційного суду. Тому перешкод її розглядові у відсутності цих учасників згідно статті 372 ЦПК України апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом апеляційної скарги судове рішення оскаржується в частині вирішення позовних вимог про виселення та зупинення виконання рішення про звернення стягнення на іпотечне майно на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника АТ «Альфа-Банк», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно вустановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №422-22/340, відповідно до умов якого банк надав останньому кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 13,50% річних та комісій на строк до 22 липня 2033 року. Кредит надано на купівлю нерухомості, що підтверджується пунктом 1.2. договору (а.с.7-10 т.1).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого позичальник передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (а.с.15-16 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2017 року з нього на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 18 січня 2017 року в сумі 75 428,10 доларів США. З них: 34 648,40 доларів США заборгованість за кредитом, 40 779,70 доларів США заборгованість за відсотками (а.с. 234-235 т.1). Однак, вказане рішення не виконано.

Відповідно до розрахунку банку заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 20 грудня 2017 року складає 79 955,48 доларів США, з яких: 34 648,40 доларів США - заборгованість за кредитом, 45 307,08 доларів США заборгованість за відсотками (а.с.30-32 т.2).

У зв`язку з цим 10 січня 2018 року відповідачам було надіслано письмові вимоги про усунення порушень (сплату заборгованості) протягом 30 календарних днів. А також вимогу протягом одного місяця з дня її отримання добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки квартиру АДРЕСА_5 . При цьому зазначено, що у разі невиконання вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с.34, 35 т.1).

Згідно довідки ЖЕО «Житловий масив» від 18 березня 2016 року №160 в спірній квартирі проживають та прописані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.22 т.1).

За змістом висновку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет вважає виселення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не відповідає інтересам дитини (а.с.190-192 т.1).

Частиною першою статті 33, статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі № 6-345цс15.

Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. кредитного договору кредит надається позичальнику на купівлю нерухомості. В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитного договору, кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником ОСОБА_1 іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 51,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , на придбання якого надається кредит, та яке належить позичальнику на праві власності (а.с.7-10 т.1).

Встановивши, що вказана квартира є предметом іпотеки і забезпечує виконання зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, використовується відповідачами як постійне місце проживання, іншого нерухомого майна - житлового приміщення вони не мають, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого переконання про відстрочення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що цей Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. А тому, колегія суддів вважає помилковим його висновок про відмову ПАТ «УкрСиббанк» у виселенні відповідачів з іпотечної квартири з цих підстав.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного жилого приміщення визначається статтею 109 ЖК.

Згідно з цією статтею виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю тощо. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

В силу статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Матеріалами справи підтверджується, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, як орган, який здійснює контроль за дотриманням житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей, дослідив питання щодо можливості виселення малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та зазначив, що таке виселення не відповідає інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів наявності у відповідачів іншого житлового приміщення на праві володіння або користування, відмінного від іпотечного приміщення, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків, неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дитини, колегія суддів не вбачає підстав для виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_5 .

При цьому також враховує, що малолітня Стельмах ОСОБА_10 може втратити не лише право на користування житлом, а й у подальшому стати безхатченком.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у власності ОСОБА_1 двох житлових приміщень квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 - АДРЕСА_7 є неспроможними. За змістом висновку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про доцільність виселення малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працівниками служби у справах дітей встановлено, що належне ОСОБА_1 інше майно вищезазначена квартира АДРЕСА_4 відчужена 26 жовтня 2018 року ОСОБА_11 .

Згідно приписів статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення, його у вказаній цій частині необхідно змінити шляхом зміни мотивувальної частини з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій при цьому не встановлено.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Матвійчука Михайла Зеноновича задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року в частині вирішення позову про виселення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відновити дію заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 17 січня 2020 року