Постанова

Іменем України

14 липня 2020 року

м. Київ

справа № 137/229/19

провадження № 61-3134св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи: служба у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4 , на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що вони з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у якому народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та з народження проживав разом з нею в будинку її батьків, де створені всі умови для проживання та розвитку дитини. Після розірвання шлюбу

ІНФОРМАЦІЯ_2 2019 року спільної згоди щодо місця проживання дитини між нею та відповідачем не досягнуто, відповідач відібрав у неї сина та чинить перешкоди у вихованні та побаченнях з ним, а також не сплачує аліменти на утримання сина.

Посилаючись на те, що відповідач не вміє доглядати за сином, який в силу віку до 3 років віку потребує материнського піклування та догляду і не може бути розлучений із матір`ю на тривалий час, вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, весь її час присвячує синові, у вихованні дитини їй допомагають її батьки, а дії відповідача носять характер не погодження з її ініціативою про розірвання їхнього шлюбу, просить визначити місце проживання малолітнього сина разом з нею, а також вирішити питання про судові витрати.

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки і піклування у особі служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов мотивований тим, що під час шлюбу вони з відповідачкою стали проживати в орендованому будинку по

АДРЕСА_1 . Дружина стала надмірно спілкуватися в Інтернеті, неналежно вела домашнє господарство та доглядала за сином. 11 жовтня 2018 року дружина не ночувала вдома та повернулась лише вранці в стані алкогольного сп`яніння.

23 жовтня 2018 року, повернувшись з роботи, він виявив відсутність дружини та дитини, а також меблів та оргтехніки, внаслідок чого звернувся до поліції із заявами про викрадення дитини та крадіжки речей. У подальшому він дізнався, що дружина разом із дитиною перебувають у її батьків, а наприкінці жовтня 2018 року ОСОБА_1 разом із дитиною повернулися проживати до нього, внаслідок чого було подано заяви про закриття кримінальних проваджень.

Також зазначав, що після відновлення спільного проживання,

ОСОБА_1 повністю перестала приділяти увагу сину, готувати їжу, не здійснювала прибирання в будинку, вживала алкогольні напої та приходила додому напідпитку. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з ним, що відповідає інтересам дитини, жодних перешкод у спілкуванні матері з сином він не чинить, а також перераховує аліменти на картковий рахунок дитини. За таких обставин, ОСОБА_3 просив суд визначити постійне місце проживання дитини разом з ним та вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня

2019 року первісний та зустрічний позови об`єднані до спільного провадження.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 10 травня

2019 року вказану цивільну справу передано до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 16 травня 2019 року у справі залучено третю особу - службу у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 11 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обоє батьків належним чином виконують свої батьківські обов`язки, позитивно характеризуються, мають джерела доходу та належні умови для життя дитини, не зловживають спиртними напоями або наркотичними речовинами, не поводяться аморально. Разом з тим, оцінюючи дії та поведінку сторін з позиції дотримання інтересів їх малолітньої дитини, суд вважав, що саме поведінка ОСОБА_1 відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_5 , зокрема те, що вона, незважаючи на доведені в суді перешкоди у спілкуванні з сином, регулярно продовжує його відвідувати, підтримує з ним емоційний зв`язок та належно виконує її материнські обов`язки.

Натомість дії ОСОБА_6 по перешкоджанню дитині після розірвання шлюбу бачитись з матір`ю, з якою дитина перебувала постійно з народження, тривалий час без поважних причин; перешкоджання сину бачитись також з дідом, бабою та прадідом зі сторони матері, ігнорування та невиконання рішення комісії з питань захисту прав дитини при Вінницькій районної державної адміністрації Вінницької області від 27 лютого

2019 року № 22, яким вирішено рекомендувати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_1 ; застосування до ОСОБА_1 фізичного насильства в присутності дитини; не звернення до матері за наданням згоди на щеплення, суд розцінив як такі, що вчинені у власних інтересах всупереч інтересам дитини та які позбавили дитину права на материнську любов, піклування, догляд та духовний зв`язок з матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер, виходячи з віку дитини.

Крім того, суд взяв також до уваги різке погіршення стану здоров`я малолітнього ОСОБА_7 , значну втрату ваги, відразу після розлучення з матір`ю, що вбачається з аналізу наданих обома сторонами медичних документів. Згідно висновку органу опіки і піклування Літинської районної державної адміністрації від 07 жовтня 2019 року, рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 . Разом з тим, суд, користуючись правом, наданим частиною шостою

статті 19 СК України, не погодився з цим висновком, з огляду на те, що він взагалі не містить обґрунтування прийняття саме такого рішення, при тому, що в тексті висновку встановлено рівні умови проживання обох батьків та їх позитивні характеристики.

Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема рівність матеріальних, побутових умов, позитивні характеристики сторін, а також їх поведінку, відповідність їх дій інтересами дитини, беручи до уваги принцип рівності прав та обов`язків батьків, визначений статтею 141 СК України, особисту прихильність дитини, його вік, стан здоров`я, суд визначав місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Хмільницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції належним чином оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми права та дійшов обґрунтованого висновку, що на час вирішення спору найбільш доцільним, сприятливим для дитини та відповідаючим її інтересам буде рішення про необхідність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 разом із матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2020 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, служба у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки і піклування у особі служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами необґрунтовано не було прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації від 07 жовтня 2019 року у якому рекомендовано визначення місця проживання саме з батьком. Всі вчинки батька направлені на забезпечення інтересів насамперед дитини, покращення стану її здоров`я та облаштування чистого, охайного та комфортного місця проживання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просила суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з

2015 року до 28 ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьками ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ІНФОРМАЦІЯ_5 із батьком у

с. Дашківці Літинського району. Станом на 15 січня ІНФОРМАЦІЯ_5 року сторони разом із дитиною проживали без реєстрації по

АДРЕСА_1 .

Судовим наказом Літинського районного суду Вінницької області

від 31 жовтня 2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, т. 1).

У провадженні Літинського відділу поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області перебувало кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України, внесене до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 по факту крадіжки його майна та майна його батьків, що мало місце 23 жовтня 2018 року близько 18:00 год. за місцем його проживання. 10 грудня 2018 року це провадження було закрито через відсутність складу кримінального правопорушення (а. с. 65-73, т. 1).

28 січня 2019 року ОСОБА_1 зверталася до поліції із заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 не допускає її до будинку, де знаходиться їх спільна дитина. За результатами розгляду заяви сторонам конфлікту роз`яснено, що для вирішення питання про суті потрібно звернутися з цивільним позовом до суду.

Комісія з питань захисту прав дитини при Вінницькій РДА рішенням № 22

від 27 лютого 2019 року за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 вирішила рекомендувати місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом із матір`ю ОСОБА_1 і рекомендувала останній не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною (а. с. 127, т. 1).

У березні 2019 року ОСОБА_1 зверталась до Літинської районної державної адміністрації, Літинського відділення поліції для вжиття заходів з приводу самочинних дій по викраденню та утримуванню ОСОБА_3 малолітнього сина (а. с. 128, 129, 148, т. 1).

29 червня 2019 року між сторонами виник конфлікт, за наслідками якого в ЄДРД було зареєстровано кримінальні провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті

125 КК України, позивач та відповідач звертались за медичною допомогою (а. с. 66-68, 89, 96, 97, 127, 157, 158, т. 2).

Службами у справах дітей Літинської РДА та Вінницької РДА неодноразово надавались роз`яснення сторонами щодо рівності прав та обов`язків по відношенню до дитини, а також рекомендації щодо примирення та віднайдення можливості порозумітись у питаннях виховання сина (а. с. 123, т. 1, а. с. 195-196, 235-236, т. 1, а. с. 41-43, т. 3).

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом зі своїми батьками, малолітнім братом у будинку, що належить її матері по АДРЕСА_2 . Разом з нею зареєстрований і проживав з

23 жовтня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 її син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У будинку створені належні умови для виховання та всебічного розвитку дитини, зокрема окреме спальне місце (дитяче ліжко), коляска, дитяче харчування, білизна, постіль, іграшки та одяг. За місцем проживання ОСОБА_1 зарекомендувала себе позитивно, на обліку у лікаря-психіатра, а також на обліку у наркокабінеті ВЦРКЛ не перебуває і за медичною допомогою не зверталася, за період з 01 серпня 2016 року до

16 квітня 2019 року до адміністративної відповідальності не притягувалась, її батьки також позитивно характеризуються за місцем проживання.

ОСОБА_1 була позитивно охарактеризована як матір також свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13

ОСОБА_3 зареєстрований та проживає будинку, який орендує, по

АДРЕСА_1 . Разом з ним проживає його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У будинку створені всі умови для проживання та виховання дитини, зокрема є окрема дитяча кімната, яка має меблевий гарнітур, шафу, ліжечко, дитячий куточок, одяг та іграшки. ОСОБА_3 працює менеджером з бухгалтерського обліку в ТОВ «Органік-Спайс» з оплатою праці згідно штатного розкладу, з 24 січня 2019 року, у зв`язку з доглядом за дитиною, виконує свої службові обов`язки дистанційно. На "Д" обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога ОСОБА_3 не знаходиться і за медичною допомогою не звертався, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. За місцем навчання ОСОБА_3 характеризується позитивно, за місцем проживання характеризується добре. В догляді за сином ОСОБА_3 допомагають його батьки.

ОСОБА_3 був позитивно охарактеризований як батько свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 та ОСОБА_13

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , подана представником -

ОСОБА_4 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частиною першою статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Встановивши, що обоє батьків належним чином виконують свої батьківські обов`язки, позитивно характеризуються, мають джерела доходу та належні умови для життя дитини, не зловживають спиртними напоями або наркотичними речовинами, не поводяться аморально, разом з тим, оцінюючи дії та поведінку сторін саме з позиції дотримання інтересів їх малолітньої дитини, суди обґрунтовано вважали, що саме поведінка

ОСОБА_1 відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_5 , зокрема те, що вона, незважаючи на доведені в суді перешкоди у спілкуванні з сином, регулярно продовжує його відвідувати, підтримує з ним емоційний зв`язок та належно виконує її материнські обов`язки. Найбільш доцільним, сприятливим для дитини та відповідаючим її інтересам буде рішення про необхідність встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 разом із матір`ю.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Не можуть бути визнані обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги висновок органу опіки і піклування - Літинської районної державної адміністрації від 07 жовтня 2019 року, оскільки такий висновок носить не обов`язковий, а рекомендаційний характер при прийнятті рішення щодо визначення місця проживання дитини, що не досягла десяти років.

Інші доводи касаційної скарги у їх сукупності зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та до невірного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі

№ 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Проте апеляційний суд, без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, послався на Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року, але таке посилання не вплинуло на обґрунтованість оскарженої постанови апеляційного суду. За змістом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 11 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович