Справа № 755/9604/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: адвокат Корнієнко Л.М. та адвокат Курінний Д.О.

представник відповідача - адвокат Баженов А.В.,

третя особа - не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа - виконуючий обов`язки Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Людмила Петрівна, про визнання наказу недійсним, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа - виконуючий обов`язки Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Людмила Петрівна, про визнання наказу недійсним, в якому просить визнати недійсним наказ В.о. Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. №366/2к від 04 липня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 травня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000255, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2015 року, що здійснюється Головним слідчим управління Національної поліції України, ОСОБА_1 стало відомо про наявність трудових відносин між ним та ПАТ «Банк Національний Кредит» згідно Наказу В.о . Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. №366/2к від 04 липня 2013 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду радника Голови Правління Банку ПАТ «Банк Національний Кредит», за сумісництвом, з 04 липня 2013 року з тримісячним випробувальним строком з посадовим окладом

765,00 грн на місяць. Позивач стверджує в позовній заяві, що жодних співбесід зі співробітниками банку щодо прийому його на роботу до ПАТ «Банк Національний Кредит» ОСОБА_1 не проводив, письмового трудового договору з відповідачем не укладав, заяв про прийняття його на роботу в ПАТ «Банк Національний Кредит» не подавав, з вищевказаним наказом ознайомлений не був та не знав про його існування. Також стверджує, що жодного дня з 04 липня 2013 року на посаді радника Голови Правління банку ПАТ «Банк Національний Кредит» не працював, не з`являвся на роботу, не виконував трудових обов`язків та не отримував заробітну плату. Посилаючись на положення частин 3, 5 ст. 203 ЦПК України, вважає що наказ В.о. Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. №366/2к від 04 липня 2013 року, як правочин у вигляді трудового договору, не міг відповідати волевиявленню позивача та не міг бути спрямований на настання реальних наслідків. (т.1 а.с.20-22)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (т.1 а.с.34-36).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року залишено без задоволення клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. (т.1 а.с.42-43)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та постановлено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, також задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків (т.1 а.с.52-54)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про прийняття заяви про зміну підстав позову. (т.1 а.с.160-161)

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

09 серпня 2019 року до суду від представника відповідача - Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ «Банк Національний Кредит» Волкова О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на підставі ухвали Печерського районного суду м.Києва від 26 грудня

2017 року у справі №757/76412/17-к, у банку 15 січня 2018 року була вилучена, крім іншого, особова справа позивача. Згідно висновку експерта №19/17/3-85/СЕ/19 від 04 червня 2019 року підписи на документах в особовій справі відповідача виконані ОСОБА_1 . З наведених підстав представник відповідача вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою та просить відмовити в задоволенні позову (т.1 а.с.92-93). Також представником відповідача подано заяву про застосування спливу позовної давності (т.1 а.с.94).

23 серпня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву представника позивача - адвоката Курінного Д.О., в якій наведені доводи аналогічні викладеним у позовній заяві та вказано, що відповідачем у відзиві не зазначено та не подано суду жодного доказу, який би свідчив про факт здійснення позивачем трудової діяльності в ПАТ «Банк Національний Кредит», зокрема - про допуск позивача до роботи, фактичне виконання останньої, отримання заробітної плати. При цьому зазначено, що в оспорюваному наказі відсутній підпис позивача та надано оцінку долученим до відповіді на відзив листам відповідача, отриманим на адвокатські запити, щодо відсутності відомостей про місцезнаходження робочого місця позивача, його функціональних обов`язків, вимог до вакантної посади, доказів проходу позивача до робочого місця, отримання заробітної плати, підстав введення посади радника. Також вказано, що додані до відзиву документи не завірені належним чином. Тому, посилаючись на недоведеність факту трудових відносин між сторонами, просить позов задовольнити та, посилаючись на положення ст.257 ЦК України, зазначає, що строк на звернення до суду з даним позовом спливає лише 03 липня 2022 року. (т.1 а.с.166-172)

30 серпня 2019 року до суду надійшли заперечення від представника відповідача - Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ «Банк Національний Кредит» Волкова О.Ю., в яких викладені доводи та аргументи аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково зазначено, що позивач має великий управлінський досвід, оскільки працював в різних підприємствах на керівних посадах. Також зазначено, що позивача було прийнято на роботу за сумісництвом, тобто він виконував роботу у вільний від роботи на іншому підприємстві час, прийняття відповідача на роботу підтверджується матеріалами його особової справи, крім того, банком сплачувався єдиний внесок, нарахований та утриманий при виплаті відповідачеві заробітної плати. Крім того, з посиланням на положення ст.233 КЗпП України наведені доводи щодо спливу позовної давності. Та зазначено, що надані відповідачем докази є належними. (т.1 а.с.205-208)

Також до матеріалів справи долучена письмова заява позивача ОСОБА_1 щодо доводів, викладених відповідачем у запереченнях та доказів, долучених до них (т.2 а.с.23-27).

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з викладених у заявах по суті справи підстав та просили позов задовольнити.

Додатково позивач ОСОБА_1 пояснив, що з 2011 року по 2015 рік він працював в ТОВ «Інтероілопт», на іншу роботу часу не було. Крім того, посада радника голови правління банку потребує спеціальних знань, проте позивач має технічну освіту - закінчив КПІ та не має необхідних навиків для роботи в банку. ТОВ «Інтероілопт» брало кредити в ПАТ «Банк Національний Кредит» та відповідач отримував у товаристві зарплату за карткою у вказаному банку, тому в банку є його анкетні данні. При ознайомленні з матеріалами кримінального провадження позивач дізнався, що посадові особи відповідача підроблювали документи. Позивача в банку ніхто не знає. В 2013 році у відповідача народилась донька, у зв`язку з чим не було часу на додаткову роботу. В

ТОВ «Інтероілопт» позивач працював на посаді заступника директора, мав підлеглих, до його обов`язків входило укладання зовнішньоекономічних договорів, поставка товару, працював майже цілодобово. Заяву про прийняття на посаду в банк та інших заяв (на обробку даних тощо) не писав. В 2017 році позивача викликали до слідчих органів для допиту в якості свідка, проте позивач не був обізнаний, в якій саме справі. Наразі позивачеві інкримінується змова у виведенні коштів.

Представник позивача - адвокат Курінний Д.О. додатково пояснив, що позивач не має досвіду банківської або юридичної роботи, за сімейними обставинами не мав часу працювати за сумісництвом, наявність в банку анкетних даних позивача пояснив тим, що останній отримував заробітну плату в ТОВ «Інтероілопт» на картку, видану банком. Також представник зазначив, що трудовий договір є різновидом правочину, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частин 3, 5 ст.203 ЦК України.

Представник позивача - адвокат Корнієнко Л.М. додатково пояснила, що в оспорюваному наказі не вказано часи роботи, заяви про прийняття на роботу та про звільнення написані не рукою позивача, не мають резолюцій керівництва, штатна одиниця радника введена з 01 серпня 2013 року, банк не зміг вказати, де знаходилося робоче місце позивача. Позивач має технічну освіту, відсутні платіжні відомості та карткові рахунки щодо отримання позивачем заробітної плати, як працівником відповідача. Будь-які інші докази перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем також відсутні. Бланки документів з особової справи не заповнені належним чином, не містять обов`язкових даних про позивача.

Представник відповідача - адвокат Баженов А.В. в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, надав пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що при вилучені особової справи позивача було складено опис речей і документів, серед яких копія трудової книжки позивача. Всі підписи в документах особової справи, згідно висновку експертизи, зроблені позивачем. Позивач був прийнятий на роботу для того, щоб він допоміг отримати прибуток, для роботи в банку потрібні не лише економісти та юристи. Особа, яка приймається на роботу за сумісництвом може працювати без надання робочого місця, залучати клієнтів. Пояснив про наявність рахунку позивача із зазначенням заробітної плати та податку. В кримінальному провадженні оголошено підозру Голові правління банку та іншим особам. Відсутність підпису позивача на наказі про прийняття на роботу пояснив тим, що відповідача було складно знайти. А реєстрація заяв про прийняття на роботу не передбачена, оскільки це внутрішній документ. Накази про прийняття на роботу могли підписувати як голова правління так і його заступник. Зазначив, що вимоги до освіти радника відсутні, а відповідач з 04 липня 2013 року працював без штатного розпису.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 (колишній колега позивача), ОСОБА_4 (бізнес партнер позивача) та ОСОБА_5 (дружина позивача) надали суду показання про те, що позивач, на їх переконання, не міг працювати в ПАТ «Банк Національний Кредит» та свідкам про перебування позивача в трудових відносинах з банком не відомо.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

При укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю (ч.1, 2 ст.26 КЗпП України).

Строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців (ч.1 ст.27 КЗпП України).

Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах (ч.1 ст.28 КЗпП України).

Як убачається з матеріалів справи, 04 липня 2013 року в.о. Голови правління

ПАТ «Банк Національний Кредит» підписано наказ №366/2-к, яким прийнято ОСОБА_1 на посаду Радника Голови Правління Банку ПАТ «Банк Національний Кредит», за сумісництвом, з 04 липня 2013 року з тримісячним випробувальним строком з окладом 765,00грн на місяць. Вказана підстава: заява ОСОБА_1 від 04 липня 2013 року та зазначено про погодження: головним бухгалтером банку, директором юридичного департаменту, директором департаменту ризиків, фінансів та економічного аналізу, директором департаменту по роботі з персоналом. (т.1 а.с.4, 135, 243)

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що на час розгляду даної справи слідчими органами здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000255.

Позивач пояснив у судовому засіданні, що йому в межах вищевказаного кримінального провадження повідомлено про підозру.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 26 грудня 2017 року задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів, які містять охоронювану законом таємницю та надано слідчим у кримінальному провадженні №0000255 доступ до особової справи ОСОБА_1 з можливістю вилучення документів (т.1 а.с.95-97, 209-211).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1,3 ст.13 ЦПК України).

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилаючись на положення частин 3, 5 ст. 203 ЦПК України, просить визнати недійсним наказ В.о. Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. №366/2к від 04 липня 2013 року, як правочин у вигляді трудового договору, який не міг відповідати волевиявленню позивача та не міг бути спрямований на настання реальних наслідків.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із частиною першою статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже частина 1 цієї статті передбачає можливість субсидіарного застосування норм ЦК України до відносин, що виникають у сферах: використання природних ресурсів та охорони довкілля, трудових, сімейних відносин. Регулювання таких відносин нормами цивільного законодавства, зокрема ЦК України, стає можливим, якщо актами спеціального законодавства ці відносини не врегульовані.

При цьому, нормами цивільного законодавства, як це передбачає ст.1 ЦК України, можуть регулюватися особисті немайнові та майнові відносини, засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення, майнової та організаційної незалежності їх учасників, тобто відносини з приватноправовою основою.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1, 2 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За положеннями частини 1 ст.215 ЦК України та частин 3, 5 ст. 203 ЦПК України (останні зазначені позивачем, як правові підстави позову), правочин може бути визнаний судом недійсним в разі, якщо: волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення саме цивільних, а не трудових, прав та обов`язків, які реалізуються в межах цивільного правовідношення і являються його складовими елементами.

Тому не можуть розглядатись як правочини накази, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати накази про прийняття на роботу, які за своєю суттю не є правочином.

При цьому, в розрізі трудових відносин, оспорюваним наказом про прийняття ОСОБА_1 на роботу за сумісництвом, його права жодним чином не порушені.

Таким чином суд приходить до висновку, що звертаючись з даним позовом до суду позивач має на меті нівелювання одного з доказів кримінального провадження та встановлення факту не перебування сторін у трудових відносинах, що, серед іншого, буде предметом доказування при розгляді судом кримінального провадження, стороною якого э позивач.

З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа - виконуючий обов`язки Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Людмила Петрівна, про визнання наказу недійсним.

Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року в справі №676/2934/16-ц.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не надає оцінки доводам сторін стосовно позовної давності.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 3, 21, 23, 24, 26-28 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 9, 15, 16, 202, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 44, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Волкова Олександра Юрійовича (місцезнаходження: 04053, м.Київ, вул. Тургенєвська, буд. 52/58; поштова адреса: 01032, м. Київ, бул. Т.Шевченко, 35; ), третя особа - виконуючий обов`язки Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Людмила Петрівна, про визнання наказу недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення суду складено 20 січня 2020 року.

Суддя: