№2/263/310/2020
№263/9827/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2020 року місто Маріуполь
Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Ковтуненка В.О., при секретарі Іващенко Н.К., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Аріант», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікс Маркет», Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ПРОДАКТС ПЛЮС», Товариства, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Технолоджи» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.07.2019 року, було відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду.
Позивачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , до судового засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав наведених у позовній заяві.
Представники відповідачів не з`явилися за невідомою суду причиною, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином, та від них не надійшло клопотання про відкладення слухання справи або про розгляд справи у їх відсутність. Відзиву на позовну заяву відповідачами надано не було.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку заочного провадження, адже існують всі умови для ухвалення заочного рішення, передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України.
Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло.
Суд розглянувши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВМК № 578897 від 13 листопада 2009 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , нежитлове приміщення номер 1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 245,5 кв. м.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів № 7949778 від 13.11.2009 року було проведено реєстрацію об`єкту : нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , набувачем якого є ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно міського комунального підприємства « Маріупольське бюро технічної інвентаризації» № 24478868 від 14.11.2009 року власниками приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних долях є ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВТС № 456560 від 21 березня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , нежитлове приміщення номер АДРЕСА_5 , загальною площею 255,2 кв. м.
Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1482809 від 21.03.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, ОСОБА_2 , є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_5 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1485248 від 21.03.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, ОСОБА_1 , є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_5 .
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВТМ № 438897 від 04 жовтня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , нежитлове приміщення номер АДРЕСА_8 , загальною площею 1103,0 кв. м.
Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12972508 від 18.11.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, ОСОБА_1 , є власником нежитлового приміщення № АДРЕСА_8 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12969228 від 18.11.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, ОСОБА_2 , є власником нежитлового приміщення № АДРЕСА_8 .
Позивачі в позовній заяві вказують, що зазначені юридичні особи фактично не перебувають за вищевказаною адресою, жодних договорів з ними на передачу в оренду приміщень у вказаній будівлі вони, як власник не укладали
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно дост.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановленим судом.
Відповідно ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІVпередбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1ст.9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи ст. 321 ЦК України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.4 ст.89 ЦК України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.
Відповідно до ст.93 ЦК України, місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Згідно п.45.2. ст.45 Податкового кодексу України встановлює, що податковою адресою юридичної особи є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що відомості про юридичну особу, громадське формування, що не має статусу юридичної особи та фізичну особу - підприємця вноситься до Єдиного державного реєстру на підставі: 1) відповідних заяв про державну реєстрацію; 2) документів, що подаються для проведення інших реєстраційних дій; 3) відомостей, отриманих у результаті інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та інформаційними системами державних органів.
Згідно п.10 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: місцезнаходження юридичної особи.
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
Частина 1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначає, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Відповідно п.2 ч.1 ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.
З огляду на вищенаведене, державна реєстрація вказаних товариств за адресою належної ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , без волевиявлення останніх, є втручанням у права їх власності і таке втручання не відповідає критеріям законності та порушує їх право власності, що гарантується Конституцією України.
Обставини по справі свідчать про те, що реєстрація юридичних осіб перешкоджає ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , вільно користуватися своїм майном, а отже перешкоди, які чиняться у користуванні власністю повинні бути усунені.
Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви до суду позивач сплатив судові витрати, а саме судовий збір у сумі 768,40 грн., а тому, оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по справі у дольовому порядку.
Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України ЦПК України, ст.ст.317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Аріант», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікс Маркет», Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ПРОДАКТС ПЛЮС», Товариства, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Технолоджи» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Аріант» (код ЄДРПОУ - 42050897); Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікс Маркет» (код ЄДРПОУ - 40929257); Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ПРОДАКТС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ - 38961883), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Технолоджи» (код ЄДРПОУ - 37135135), на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ІПН - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Аріант» (код ЄДРПОУ - 42050897); Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікс Маркет» (код ЄДРПОУ - 40929257); Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ПРОДАКТС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ - 38961883), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Технолоджи» (код ЄДРПОУ - 37135135), на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , ІПН - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подане протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення суду або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.О. Ковтуненко