Справа № 338/859/19
Провадження № 22-ц/4808/62/20
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Богородчанського районного суду, ухвалене суддею Битківським Л.М. 9 жовтня 2019 року в смт. Богородчани у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 20.09.2013 року підписала Заяву №б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті httр://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі: ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач, яка зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує.

Станом на 23.06.2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за Кредитним договором б/н від 20.09.2013 року становить 16869,35 грн., з яких 7451,74 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3213,24 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 4193,45 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 731,43 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 779,49 штраф (процента складова).

Враховуючи те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 заборгованість за договором не погашає, на даний час продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати.

Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 9 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 7451,74 грн. заборгованості за Кредитним договором б/н від 20 вересня 2013 року, а також 1921,00 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 10 грудня 2019 року виправлено описку в рішенні Богородчанського районного суду від 9 жовтня 2019 року. Прізвище відповідача « ОСОБА_2 » у вступній, описовій, мотивувальній та резолютивній частинах замінено на «Думітро». У мотивувальній частині судового рішення в абзаці четвертому сторінки 3 після слів «Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача штрафів у розмірі» замість 250 грн. (фіксована частина) та 646,46 грн. (процентна складова) вказано відповідно «500» та «779,49», а після слів «за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання» замість 2859,23 грн. вказано 4193,45 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у стягненні частини заборгованості по тілу кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

На його думку, суд не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.

Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 23.06.2019 року заборгованість за тілом кредиту має дві складові, а саме 7451,74 грн. тіло кредиту, тобто поточна заборгованість за кредитом, та 3213,24 грн. прострочене тіло кредиту на звітну дату, тобто прострочена заборгованість за кредитом.

Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті в строк, передбачений договором.

Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту.

З огляду на наведене, просить скасувати заочне рішення Богородчанського районного суду від 9 жовтня 2019 року в частині незадоволених вимог щодо стягнення частини тіла заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши вимоги банку в цій частині. В решті рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в тому числі шляхом розміщення повідомлення на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до відповідача в якому зазначає, що 20.09.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (пізніше АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка підписана сторонами 20.09.2013 року (а.с. 14).

У Анкеті-заяві зазначено, що клієнт ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та згідна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав також розрахунок заборгованості за Договором №б/н від 20.09.2013 року станом на 23.06.2019 (а.с. 8-13), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 15), Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 16-30).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 23.06.2019 року становить 16869,35 грн., і складається із: 7451,74 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 3213,24 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, 4193,45 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 731,43 грн. заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 1279,49 грн. заборгованості по судових штрафах (а.с. 8-13).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 7451,74 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, механізм нарахування процентів, час початку та закінчення дії пільгового періоду, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати обов`язок повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (отриманого та непогашеного тіла кредиту).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо розмір процентів договором не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Обґрунтовуючи поданий позов, банк подав до суду першої інстанції підписану сторонами Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 20.09.2013 року, а також розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідач дійсно отримала грошові кошти та неналежним чином виконувала зобов`язання по сплаті заборгованості, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом і подальшого звернення до суду.

Таким чином наявність факту існування кредитних відносин між позивачем та відповідачем обґрунтовано підтверджуються обставинами, встановленими судом першої інстанції та зазначеними у рішенні.

Разом з тим, як вбачається з наданого розрахунку, заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (графа «тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «тіло кредиту прострочене на звітну дату»).

При цьому, банк стверджує, що платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом і частину заборгованості, а у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою; прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті у термін, передбачений договором.

Однак Анкета-заява позичальника не містить умов та тарифів банку, зокрема відомостей про додаткову відповідальність позичальника у разі несвоєчасного або не у повному обсязі внесення ним щомісячного мінімального платежу, внаслідок якого сума кредиту буде вважатись простроченою і позичальник повинен буде відшкодувати як тіло кредиту, так і прострочене тіло кредиту.

Долучені банком до матеріалів справи Тарифи обслуговування кредитних карт, Умови та Правила надання банківських послуг ОСОБА_1 не підписані, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг такі умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Крім того, позивачем не надано достатніх доказів, які б відображали рух коштів по рахунку відповідача, користування кредитними коштами та несвоєчасне або не у повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що право банку на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом частково задоволення позову про стягнення заборгованості в розмірі 7451,74 грн. А оскільки банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за тілом кредиту, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом розгляду суду першої інстанції та яким була надана належна правова оцінка, й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення апеляційний суд не вбачає.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Богородчанського районного суду від 9 жовтня 2019 року без змін.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Богородчанського районного суду від 9 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 7 лютого 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко