КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Сирбул О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що 23 березня 2007 року між відповідачем та АТ «Імексбанк» було укладено договір кредиту №24-07. З метою повного та своєчасного виконання зобов`язань за таким договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 23 березня 2007 року за реєстровим номером 2447, за умовами якого позичальник передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що 14 березня 2018 року між ПАТ «Імексбанк» та ним було укладено договори про відступлення прав вимоги, згідно умов яких права вимоги за кредитним договором №24-07 та іпотечним договором № 2447 від 23 березня 2007 року відійшли до нього.

Зазначив, що у зв`язку із порушенням основного зобов`язання ОСОБА_3 було направлено вимогу від 16 березня 2018 року про усунення порушення та повернення заборгованості за кредитним договором, яка отримана ним особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 24 березня 2018 року. Однак, вжиті заходи досудового врегулювання не принесли позитивного результату, заборгованість за кредитним договором відповідачем у справі не була погашена. Тому позивачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Позивач наголошував, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності: 41238387 від 23.05.2018 року державного реєстратора Пукшин К.В. Київської філії КП Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант".

Зазначав, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , та наявною реєстрацією за адресою вказаної квартири створює перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні такою квартирою, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Тому на підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції при ухвалені рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскільки відмовляючи у задоволенні позову суд погодився з позицією відповідача, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є, за наслідком, позбавленням такої особи права користування таким житлом для проживання та забезпечення її потреб, фактичне припинення підстав для доступу до житла - його позбавлення, однак не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню в таких правовідносинах, зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України, згідно якої власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Вважає, що лише власник житла має право користуватись житловим приміщенням, з чого слідує, що з втратою права власності втрачається і право на користування.

ОСОБА_1 вказує, що відповідачем було втрачено право власності на житлове приміщення, а тому зняття його з реєстрації місця проживання не суперечить нормам ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можливе, в тому числі, з підстави втрати права власності на житло.

Апелянт вказує що застосування судом норми матеріального права, зокрема, ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», на які посилався суд як на підставу відмови у задоволенні позову є неправильним, оскільки такі норми передбачають умови виселення осіб з житла, а такі вимоги позивачем не заявлялись. Наголошує, що поняття виселення особи та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення не є тотожними.

Разом з тим, апелянт вважає, що ним було надано суду належний доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації більше ніж пів року - лист Головного управління національної поліції у м. Києві Дарницького управління поліції № Ж-4139/125/48-2018 від 04 вересня 2018 року, згідно якого ОСОБА_3 знаходиться в розшуку та переховується від суду з 26 квітня 2010 року. Наведений доказ підтверджує, що відповідач відсутній за місцем реєстрації понад 10 років, але судом не надано належної оцінки такому доказу.

ОСОБА_1 зазначає, що ним надано довідки про погашення ним заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підтверджує утримання квартири саме ним, але й такому доказу судом не надано будь-якої оцінки в оскаржуваному рішенні

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представника позивача у справі, адвокат Карапетян А.Р. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції не правильно надано оцінку доказам у справі та не враховано, що відповідач у справі - ОСОБА_3 протягом більше одного року не проживає за місцем реєстрації, а тому відповідно до норм ст.. 71, 72 ЖК Української РСР та ст. 405 ч.2 ЦК України вважається, таким що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Оскільки власником вказаної квартири зареєстрований саме ОСОБА_1 , він несе витрати на утримання вказаного нерухомого майна, а тому з метою усунення вказаних порушень просив задовольнити подану апеляційну скаргу, скасувати рішення місцевого суду та ухвалити у вказаній справі нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача у справі ОСОБА_3 , адвокат Колдоба М.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем зазначених вимог обґрунтованими . Так, на його думку позивач у справі неправомірно набув прав вимоги за договором, укладеним 14 березня 2018 року з АТ «Імексбанк», оскільки чинним законодавством не передбачено набуття прав вимоги фізичними особами, які не є фінансовими підприємствами, прав за валютними кредитами, незаконно позивачем, на його думку, проведено реєстрацію прав власника на вказану квартиру на підставі договору іпотеки, укладеного між відповідачем та АКБ «Імексбанк», у зв`язку чим ним подано відповідний позов до суду і ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року відкрито відповідне провадження у справі №755/18995/18 на даний час розгляд справи триває. Його клопотання до суду щодо зупинення провадження у вказаній справі до розгляду вищевказаної справи судом відхилено.

Обґрунтованими на думку представника відповідача є висновки суду про недоведеність позивачем факту не проживання відповідачем за місцем реєстрації, оскільки належних та допустимих доказів позивачем на підтвердження вказаних обставин подано не було, а лист ГУ НПУ в м. Києві Дарницького управління поліції №ж-4139/125/48-2018 від 04 вересня 2018 року не може вважатися таким доказом, оскільки до повноваження національної поліції не входять обов`язки перевірки проживання осіб за місцем реєстрації. При цьому зазначає, що сам відповідач періодично проживає у вказаній квартирі між відрядженнями, що свідчить про те, що він не втратив інтерес до вказаного житла. Крім того, доказів наявності у відповідача іншого житла позивачем не подано, тому визнання відповідача таким, що втрати право користування житловим приміщенням призведе до порушення його права на житло та фактично зробить його особою без визначеного місце проваживання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача у справі, відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності: 41238387 від 23 травня 2018 року державного реєстратора Пукшин К.В. Київської філії КП Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант" (а.с.35 ).

Право власності на вказану квартиру позивач ОСОБА_1 набув як іпотекодержатель за договором відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 14 березня 2018 року, надавши державному реєстратору для реєстрації прав власності на предмет іпотеки іпотечний договір від 23 березня 2007 року, договір №77 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 14 березня 2018 року (а.с. 28-31).

Згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" від 03 червня 2019 року, у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту не проживання відповідача у справі ОСОБА_3 за місцем реєстрації протягом одного року та втрату ним інтересу до вказаного житлового приміщення.

Апеляційний суд погоджується із даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Так, правовідносини, які виникли між сторонами у вказаній справі врегульовуються ст. 41 Конституції ст.. 319, 321, 328, 383, 405 ЦК України, якими гарантовано захист права власності на житлове приміщення, а також ст. 47 Конституції України и ст. 9, 64 ЖК Української РСР, якими гарантовані право особи на житло.

Статтею 41 Конституції Українивстановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про захист прав власника на володіння, користування та розпорядження майном - квартирою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вище вказаною квартирою з підстав не проживання без поважних причин протягом більше одного року у вказаній квартирі, тобто з підстав, визначених ч.2 ст. 405 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач на підтвердження не проживання відповідача за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 , надав лист ГУ НПУ в м. Києві Дарницького управління поліції №ж-4139/125/48-2018 від 04 вересня 2018 року щодо перебування відповідача у розшуку відповідно до розшукової справи № 12-21 від 07 липня 2010 року (а.с. 36).

Однак, зазначений доказ не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження не проживання відповідача безперервно протягом більше року за місцем реєстрації, оскільки відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» до компетенції останньої не віднесено обов`язку відстеження місця проживання власників/користувачів квартир. Сам по собі факт заведення відносно відповідача розшукової справи не є беззаперечним доказом не проживання відповідача за вище вказаною адресою.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права.

Так, згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

У справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти і належала іпотекодавцю відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 24 вересня 2001 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 19 вересня 2001року за №1031-С/КІ , зареєстрованого в Київському БТІ25 вересня 2001 року за № 43060. (п.1.1 Іпотечного договору від 23 березня 2007 року) (а.с.19).

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 як новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до норм ст. 35 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації права власності державним реєстратором, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, не проживаючи у вказаному житловому приміщенні протягом більше одного року втратив право користування вказаним житлом.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту не проживання відповідача у вказаній квартирі більше одного року, тому колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв