Справа № 453/120/20 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/965/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2020 року в складі судді Микитина В.Я. у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 43990715 від 11.07.2014 року,-

встановила:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на рішення старшого державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лискової С.Я., в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 09.12.2019 у виконавчому провадженні №43990715 від 11.07.2014; зобов`язати старшого державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лискову С.Я. поновити порушені права заявника як боржника у вищевказаному виконавчому провадженні.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 11.07.2014 старшим державним виконавцем Відділу ДВС Сколівського РУЮ у Львівській області Лисковою С.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43990715 на підставі виконавчого листа, виданого Сколівським районним судом Львівської області 08.07.2014, про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати самочинне незавершене будівництво по АДРЕСА_1 та привести прибудинкову земельну ділянку до попереднього стану. Незважаючи на те, що у ході виконавчого провадження змінилися обставини, котрі істотно вплинули на можливість виконання рішення суду, а рішення суду так і виконано не було, старший державний виконавець Лискова С.Я. 09.12.2019 винесла постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, а у подальшому 21.12.2019 винесла постанову про закінчення виконавчого провадження. Копію зазначеної постанови про стягнення виконавчого збору заявник отримала 16.01.2020.

Вважає, що старший державний виконавець Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Лискова С.Я. порушила положення пунктів 3, 5, 8 ч. 1 ст. 2, ч. ч. 1, 2 ст. 18, ч. 1 ст. 19, ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 1 ст. 39, ч. 3 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції від 02.06.2016) та ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції від 21.04.1999) під час виконання судового рішення, оскільки в силу невиконання рішення, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

Вважає, державний виконавець у виконавчому провадженні № 43990715 створила умови для стягнення виконавчого збору з боржника без реального виконання рішення суду, відтак, стверджує про неправомірність оскаржуваної постанови та порушення її прав на справедливе, неупереджене та об`єктивне вирішення зазначеного виконавчого провадження. Просила скаргу задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2020 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 12.05.2020 про виправлення описки, скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 43990715 від 11.07.2014 року - задоволено частково.

Визнано неправомірною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 09.12.2019 року старшим державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лисковою Світланою Ярославівною у виконавчому провадженні № 43990715 від 11.07.2014 року.

У решті вимог скарги відмовлено.

Роз`яснено Сколівському районному відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) про обов`язок повідомити суд і заявника про виконання даної ухвали не пізніше, ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвалу суду оскаржив Сколівський районний відділ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львов), вважає ухвалу такою, що підлягає скасуванню, оскільки при її постановлені порушено норми права.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що боржнику ОСОБА_1 було відомо про наявність рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16.04.2014 у цивільній справі № 2-52/11, яким задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинне незавершене будівництво по АДРЕСА_1 та привести прибудинкову земельну ділянку до попереднього станусуду, державним виконавцем надавалися терміни для добровільного виконання, однак рішення не виконувалося, що призвело до вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання.

Після виходу за місцем вчинення виконавчих дій, складення Акту про невиконання обовязку щодо демонтажу незавершеного будівництва, державний виконавець винесла постанову про стягнення виконавчого збору, а також постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

В подальшому, відкрито виконавче провадження з виконання постанови № 43990715 виданої Сколівським РВДВС про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 8346,00 грн. виконавчого збору, про що повідромлено боржника.

Заперечує висновок місцевого суду про те, що державним виконавцем не вживалися заходи з примусового виконання рішення, оскільки виконавець двічі виносила постанови про накладення штрафу.

Покликаючись на норми ЗУ «Про виконавче провадження», що стосуються винесення постанов про закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, зазначає, що таким законом не передбачено можливості скасування постанови про стягнення виконавчого збору з огляду на складні життєві умови.

Звертає увагу, що постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами, при цьому у ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Покликається на відповідні висновки Ведикої Палати Верховного Суду від 03.04.2019, справа № 370/1034/15.

Вважає, що скасувавши постанову про стягнення виконавчого збору, суд порушив вимоги предметної юрисдикції, що є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Просить скасувати ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2020 року, прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити, оскільки скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Учасники заявник ОСОБА_1 , представник Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області та стягував ОСОБА_2 будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про примусове виконання фізичною особою рішення немайнового характеру є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору встановлюється у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати.

Разом з цим, із засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження № 43990715 не підтверджено, що старший державний виконавець Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лискова С.Я. здійснювала дії з примусового виконання рішення суду, таке є не виконаним, тому у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у відповідному розмірі, відтак постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки такими діями державним виконавцем створено умови для стягнення з боржника виконавчого збору без реального виконання рішення суду.

Крім цього, суд зазначив, що постанова про стягнення виконавчого збору, всупереч положенням ч. 4 ст. 42 згаданого Закону, винесена не одночасно із постановою про закінчення виконавчого провадження.

Разом з цим, суд вказав, що визнання неправомірною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, є достатнім для поновлення порушеного права заявника, тому, підстави для покладення на державного виконавця обов`язку поновити порушене право заявника у неконкретизований та не визначений на законодавчому рівні спосіб, відсутні.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16.04.2014 у цивільній справі № 2-52/11, задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинне незавершене будівництво по АДРЕСА_1 та привести прибудинкову земельну ділянку до попереднього стану.

Рішення набрало законної сили 03.06.2014.

На виконання зазначеного рішення Сколівський районний суд Львівської області видав 08.07.2014 виконавчий лист № 2-52/11 (а.с. 5).

10.07.2014 стягувач ОСОБА_2 подав заяву про примусове виконання рішення суду, на підставі якої старший державний виконавець Сколівського РУЮ винесла постанову від 11.07.2014 про відкриття виконавчого провадження та запропоновано боржнику добровільно виконати рішення до 17.07.2014.

В межах проведення примусових виконавчих дій старший державний виконавець Лискова С.Я. двічі, а саме 18.07.2014 та 12.01.2015 виносила постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 170 грн та 340 грн, відповідно (а.с. 36-39).

21.05.2019 державний виконавець склала акт про невиконання судового рішення (а.с. 8).

24.05.2019 за вих. № 4732 скеровано до Сколівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області повідомлення про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 382 КК України, за фактом умисного невиконання боржником ОСОБА_1 судового рішення (а.с. 9).

21.12.2019 старший державний виконавець Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лискова С.Я. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження № 43990715, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 12).

При цьому, у межах вищевказаного виконавчого провадження 09.12.2019 державний виконавець винесла постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 8 346 грн. за виконання судового рішення.

ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який був чинний на час ухвалення заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2016 року у даній справі та видачі виконавчого листа, втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року №1404-VIII).

Згідно перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, до правовідносин про примусове виконання судового рішення у даній справі застосовується порядок, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час звернення зі скаргою) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Наведені норми закону дають підстави для висновку про те, що із відкриттям виконавчого провадження, тобто винесенням відповідної постанови, розпочинається примусове виконання судового рішення, при цьому боржнику дається час для виконання рішення суду самостійно, а у разі невиконання такого, виконавець виконує його примусово.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Використовуючи своє право на звернення в суд зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, боржник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яку фактично обґрунтовує тим, що оскільки рішення суду залишилося без виконання, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

Таким чином, боржник ОСОБА_3 не погоджується тільки із стягнутим державним виконавцем виконавчим збором.

Колегія суддів виходить з того, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно із пунктом 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Водночас, частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

З наведених норм права слідує, що ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, відтак відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України колегія суддів приходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, що має наслідком скасування оскаржуваної ухвали з одночасним закриттям провадження у справі та роз`ясненням скаржнику, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції Львівського окружного адміністративного суду.

З врахуванням наведеного колегія суддів не дає правовий аналіз спірним правовідносинам та відповідним доказам на їх спростування чи підтвердження, з метою уникнення преюдиції у майбутньому.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2020 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 43990715 від 11.07.2014 року - закрити.

Роз`яснити боржнику ОСОБА_1 право на звернення до суду з цією вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду, а також роз`яснити заявнику про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судовий збір в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривень 00 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета