ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №488/1929/20
Провадження №2/477/760/20
УХВАЛА

про передачу справи на розгляд іншому суду

20 жовтня 2020 року місто Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі судді Глубоченка С.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить заповіт ОСОБА_3 , який посвідчений 14 вересня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2321, тлумачити таким чином, що заповідаючи належну йому на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробив розпорядження, згідно якого заповів своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому на праві власності 1/1 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , яке видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області 16 грудня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно витяг №28388726 виданим КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 16 грудня 2010 року, номер запису 13881 в книзі за №203.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2020 року цивільну справу №488/1929/20 передано до Жовтневого районного суду Миколаївської області за підсудністю, в порядку статті 31 ЦПК України.

Матеріали зазначеної справи надійшли до Жовтневого районного суду Миколаївської області 10 вересня 2020 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року, справу розподілено головуючому судді Глубоченку С.М.

Згідно частини шостої статті 187 ЦПК України 11 вересня 2020 року судом надісланий запит до Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, відповідь на який надійшов 19 жовтня 2020 року.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування приписів статті 31 ЦПК України та передачі справи з одного суду до іншого з огляду на таке.

Як убачається зі змісту позовних вимог, які попередньо проаналізовані судом через призму юрисдикційності спорів, визначених Главою 2 ЦПК України, позивач просить тлумачити заповіт ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого останній заповів своїй дочці ОСОБА_1 належну йому на праві власності частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , отже, предметом спору є тлумачення заповіту щодо конкретно визначеного нерухомого майна.

Частиною першою статті 30 ЦПК України, яка визначає правила виключної підсудності, встановлено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Оскільки спори про підсудність в порядку статті 32 ЦПК України між судами не допускаються, справа була прийнята Жовтневим районним судом Миколаївської області до провадження та розпочато дії передбачені статтею 187 ЦПК України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 42 Постанови від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у Постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №461/6956/17 вказав, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Відповідно до частини першої-третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно частини першої статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З огляду на зазначене, з урахуванням приписів статті 202 ЦК України, заповіт є одностороннім правочином, який породжує виникнення прав та обов`язків у спадкоємця після смерті заповідача.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу (частина друга статті 1256 ЦК України).

Отже, слід дійти висновку, що спори, що пов`язані з тлумаченням заповіту, як одностороннього правочину щодо конкретно визначеного нерухомого майна, пред`являються до суду за місцезнаходженням цього майна.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Постанові від 29 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі №369/238/15-ц дійшла правового висновку, що розгляд справи судами з порушенням правил виключної підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду.

За правилами загальної підсудності, визначеної в статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до листа Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 12 жовтня 2020 року №2456/02-54 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 .

Зазначена адреса відносяться до адміністративної території Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області, на яку поширюється юрисдикція Жовтневого районного суду Миколаївської області.

Однак, зважаючи на те, що спір пов`язаний з тлумаченням заповіту щодо нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 , що територіально розташований у Корабельному районі м.Миколаєва, тому правила загальної підсудності в даному випадку не застосовуються.

Для застосування правил підсудності за вибором позивача, що передбачені статтею 28 ЦПК України підстав не має.

Зазначене, з огляду на правила виключної підсудності, виключає право вирішення вказаного спору Жовтневим районним судом Миколаївської області.

Згідно положень пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

На підставі викладеного, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення заповіту, необхідно передати на розгляд до Корабельного районного суду м. Миколаєва в порядку виключної підсудності, в зв`язку з непідсудністю справи Жовтневому районному суду Миколаївської області.

Керуючись статтями 30, 31, 258-261 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу №488/1929/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення заповіту передати на розгляд в порядку виключної підсудності до Корабельного районного суду м. Миколаєва, в зв`язку з непідсудністю справи Жовтневому районному суду Миколаївської області.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня підписання ухвали.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Передачу справи на розгляд іншому суду здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження цієї ухвали, а у разі подання апеляційної скарги не пізніше п`яти днів після залишення скарги без задоволення.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО