Справа № 486/1529/18
Провадження № 4-с/486/7/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматовій Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області скаргу ОСОБА_1 про визнання дій заступника начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

за участю боржника ОСОБА_1 та державного виконавця Черненко Г.О.,

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання дій заступника начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Черненко Г.О. про відкриття виконавчих проваджень № 62306780 від 10 червня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 витрат в сумі 200 грн., 238 грн. витрат виконавчого провадження, №62306898 від 10 червня 2020 року про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 9446 грн., неправомірними, зобов`язавши ОСОБА_2 усунути порушення закону відносно нього; прийняти скаргу до розгляду, так як вважає, що строк на подачу скарги він не порушив, оскільки отримав постанови про відкриття виконавчих проваджень від 10 червня 2020 року лише 26 червня 2020 року; визнати недійсним акт державного виконавця від 08 травня 2020 року.

В обґрунтування своєї позиції заявник вказує на те, що 26 червня 2020 року його запросила до себе по телефону заступник начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Черненко Г.О. та вручила йому дві постанови про відкриття виконавчих проваджень від 10 червня 2020 року № 62306780 про стягнення з ОСОБА_1 витрат в сумі 200 грн., 238 грн. витрат виконавчого провадження, а також №62306898 від 10 червня 2020 року про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 9446 грн. з посиланням на постанову від 06 квітня 2020 року № 61722941, яка йому невідома.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 10 грудня 2019 року по справі № 486/1529/18 за позовом ОСОБА_3 припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без матеріальної компенсації її вартості, тому що ОСОБА_3 за своїм позовом від 29 жовтня 2018 року гроші на депозитний рахунок суду не вносила. Вказаним рішенням суду виселено ОСОБА_1 з цієї квартири, хоча в ній він ніколи не проживав та не проживає. У нього є власне житло, саме, квартира АДРЕСА_2 , де він зареєстрований і проживає.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року вказане рішення суду в частині припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину скасоване. В частині виселення його з даної квартири ОСОБА_4 оскаржувала дане рішення, однак вважає, що саме він повинен був його оскаржувати, оскільки воно стосується саме його.

Зазначає, що він в квартирі ніколи не проживав та не проживає, а тільки приходить вдень до своєї дружини ОСОБА_4 , тому вказане рішення він не оскаржував.

В лютому-квітні 2020 року він неодноразово звертався до начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з проханням скласти акт про відсутність його в квартирі АДРЕСА_3 за АДРЕСА_4 , реєстрацію в іншій квартирі та акт КП «ЖЕО», про те, що він там не проживає. 08 травня 2020 року він прийшов за вказаною адресою, за вимогою заступника начальника ОСОБА_2 , в присутності сусідів, які підтвердили, що він не проживає в квартирі АДРЕСА_3 , склала відповідний акт. Процедури виселення не було та він покинув квартиру. Вважає вказані виконавчі провадження незаконними.

Боржник ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав, пояснив, що у нього є власна квартира, в якій він проживає, а в квартирі АДРЕСА_1 проживає його дружина ОСОБА_4 . Останній на праві власності належить 1/2 частка вказаної квартири, інша 1/2 частка квартири належить ОСОБА_3 . Він приїжджає до ОСОБА_4 в квартиру, але в квартирі не ночує. На рішення апеляційного суду про його виселення з зазначеної квартири він не звертав уваги, оскільки в цій квартирі він не зареєстрований. Про його не проживання в квартирі знали і державний виконавець Макуха, і державний виконавець Черненко. Постанову про відкриття виконавчих проваджень від 06 квітня 2020 року про стягнення виконавчого збору він не отримував, йому вручили тільки акт про виселення та був присутнім при його складанні. Вважає, що державний виконавець повинен був скласти акт про його не проживання в вказаній квартирі, що фактично і було б виконанням рішення суду. На його думку, стягнення з нього виконавчого збору є безпідставним, оскільки виселення не було. На підставі ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавчий збір не повинен стягуватись, в зв`язку з виконанням рішення суду.

17 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на скаргу, згідно якого представник Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вважає скаргу безпідставною. Зазначила, що на виконанні у відділі з 03 квітня 2020 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Южноукраїнського міського суду від 19 лютого 2020 року № 486/1529/18 про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Державним виконавцем відділу 06 квітня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк для виконання 10 робочих днів. Цього ж дня державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 200 грн. та про стягнення виконавчого збору у розмірі 9446 грн., копії яких направлено на адресу боржника. Оскільки рішення суду про виселення ОСОБА_1 набрало законної счили 19 лютого 2020 року, тому його посилання на акт КП «ЖЕО» від 28 лютого 2019 року є безпідставними. Докази про виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження у боржника відсутні. Виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_5 двері квартири відчинила власниця ОСОБА_4 , в квартирі був присутній боржник, повідомлений про час виселення, якого було виселено з квартири, що підтверджується актом державного виконавця від 08 травня 2020 року. ОСОБА_1 повідомлено про заборону користуватись квартирою.

29 травня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 200 грн. та про стягнення виконавчого збору 9446 грн. виведено в окреме виконавче провадження. Просить відмовити в задоволенні скарги.

В судовому засіданні заступник начальника ВДВС державний виконавець Черненко Г.О. вважає скаргу безпідставною. Пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 одружились в день складання акту про виселення 08 травня 2020 року. Після набрання рішенням законної сили, воно надійшло на виконання в відділ ДВС. Було відкрито виконавче провадження. Інший власник частки квартири та стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3 наголошує на тому, що ОСОБА_1 постійно проживає в спірній квартирі та остання звертається в різні інстанції зі скаргами з цього приводу, в тому числі до Міністерства юстиції України. Тому, відповідно до вимог Закону нею було винесено акт про виселення ОСОБА_1 з квартири.

Вислухавши боржника та державного виконавця, дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, виселення без надання іншого житлового приміщення, задоволено у повному обсязі. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній власності зі стягненням компенсації з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в сумі 123410 гривень. Визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , за ОСОБА_3 ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1938,90 грн., а саме: по 969 грн. 45 коп., з кожного.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року вказане рішення суду в частині задоволення вимог про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації та визнання права власності скасовано, у справі ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації та визнання права власності на 1/2 частку квартири відмовлено. В іншій частині вказане рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1851 грн. 15 коп. судового збору.

06 квітня 2020 року постановою заступника начальника Южноукраїнського МВ ДВС Черненко Г.О. відкрито виконавче провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 9446 грн. та цього ж дня винесена постанова про стягнення виконавчого збору в сумі 9446 грн.

Актом державного виконавця від 08 травня 2020 року про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_4 останнього виселено з вказаної квартири та повідомлено про заборону користування квартирою.

Постановою заступника начальника Южноукраїнського МВ ДВС Черненко Г.О. від 06 квітня 2020 року встановлено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження загальною сумою 200 грн.

Згідно постанови заступника начальника Южноукраїнського МВ ДВС Черненко Г.О. від 29 травня 2020 року в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. Виконавче провадження № 61722941 щодо виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із ч. 1 ст. 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 вказаного Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, стягнення штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц та № 921/16/14-г/15, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 1915/1868/2012, від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, від 18 грудня 2019 року у справі №344/21436/18.

Також суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18, згідно якого провадження за скаргою на дії державного виконавця що містить вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, закривається судом загальної юрисдикції на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України в тій частині, що підлягає розгляду адміністративним судом.

З огляду на вказане скарга в частині визнання протиправними дій державного виконавця щодо стягнення витрат виконавчого провадження, в тому числі виконавчого збору, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стосовно вимоги боржника про визнання недійсним акту державного виконавця про виселення від 08 травня 2020 року, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Держава забезпечує виконання судового рішення у встановленому законом порядку (ч.2 ст.129-1 Конституції України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст. 18 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 10 грудня 2019 року було ухвалено рішення про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , визнання права власності ОСОБА_3 на вказану частку, стягнення з ОСОБА_3 123410 грн. на користь ОСОБА_4 , виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення /т.1 а.с.156-158/. Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_4 , використавши своє процесуальне право, 11 січня 2020 року подала апеляційну скаргу на рішення суду /т.1 а.с.166/, ОСОБА_1 апеляційну скаргу не подавав. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області скасовано в частині задоволення вимог про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням грошової компенсації та визнання права власності, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в іншій частині рішення Южноукраїнського міського суду залишено без змін. При цьому Миколаївський апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення повністю, проте вона не має повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 щодо оскарження ухваленого щодо нього рішення, сам ОСОБА_1 апеляційну скаргу не подавав.

Таким чином рішення суду про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 набрало законної сили 19 лютого 2020 року і підлягало виконанню відповідно до вимог Закону.

Відповідно до ч. ч. 1-4, 8 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення.

У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем.

Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення.

Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове виселення.

Дослідивши докази, беручи до уваги письмові пояснення боржника ОСОБА_1 , викладені у скарзі та надані в ході розгляду цивільної справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був присутній під час виселення з вказаної квартири та складання оскаржуваного акту державного виконавця та погодився з ним, про що свідчить підпис в самому акті.

Таким чином суд вважає, що вимога про визнання недійсним акту державного виконавця про виселення ґрунтується на незгоді із рішенням суду та небажанні його виконувати, тому в задоволенні скарги в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 18, 76-81, 255, 260, 353, 447, 448, 450, 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій заступника начальника Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчих проваджень №62306780, про стягнення витрат виконавчого провадження №62306898 та виконавчого збору закрити.

ОСОБА_1 в задоволенні скарги в частині визнання недійсним акту державного виконавця від 08 травня 2020 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова