Ухвала

Іменем України

20 липня 2020 року

м. Київ

справа № 592/179/19

провадження № 61-9564ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року у складі судді Котенко О. А. та постанову Сумського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Хвостика С. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивував тим, що йому та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частки кожному, належить двокімнатна квартира, загальною площею 46,38 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У квартирі зареєстровано дві особи: позивач та відповідач ОСОБА_2 , який з моменту реєстрації, 25 січня 2012 року , у квартирі не проживає, а мешкає за іншою адресою. Договір найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем не укладався, домовленість між власниками квартири, щодо проживання та реєстрації ОСОБА_2 у квартирі відсутня. Відповідач фактично до квартири не вселявся, не з`являється у ній та нею не цікавиться. Особистих речей ОСОБА_2 в квартирі не має, участі у витратах на утримання квартири, у тому числі в оплаті комунальних послуг він не приймає.

Посилаючись на те, що відповідач втратив право користування квартирою, оскільки без поважних причин з 2012 року у спірній квартирі не проживає, його реєстрація у квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач з поважних причин не проживав у спірній квартирі, оскільки незважаючи на ту обставину, що він був співвласником спірної квартири, інший співвласник - ОСОБА_4 протягом тривалого часу чинив йому перешкоди у користуванні власністю. Новий співвласник спірної квартири ОСОБА_3 не заперечує щодо реєстрації та проживання відповідача у спірній квартирі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив рішення Ковпаківського районного суду

м. Суми від 24 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 травня 2020 року скасувати, та ухвалити судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу та не надали належної правової оцінки його доводам про те, що відповідач з 18 жовтня 2017 року є лише зареєстрованим у спірній квартирі, оскільки подарував належну йому частину квартири ОСОБА_3 , та фактично у ній не проживав без поважних причин з 02 червня 2017 року, що відповідно до статті 405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 05 листопада 2014 року у справі № 6- 158цс14 та Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

ОСОБА_1 успадкував після смерті матері ОСОБА_5 1/2 частину двокімнатної квартири, загальною площею 46,38 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Крамаренко Н. В., витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від

13 грудня 2005 року № 2691304 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2005 року № 9315519, виданим Комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації».

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міський єдиний інформаційно - розрахунковий центр» та копії паспорта, позивач ОСОБА_1 з 21 грудня 2005 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є племінником позивача та онуком померлої ОСОБА_5 , яка заповідала йому 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 січня 2007 року (справа № 2-133/07) визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та вселено його у належну йому на праві спільної часткової власності квартиру.

ОСОБА_2 з 25 січня 2012 року зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2016 року (справа № 592/9178/16-ц) задоволено позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 дублікат ключів від замків на вхідних дверях до квартири та вселити його.

Постановою Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - Ковпаківський ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області) від 30 березня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53669131 з примусового виконання виконавчого листа № 592/9178/16 від 12 січня 2017 про вселення

ОСОБА_2 до квартири

АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 02 червня 2017 року, щодо примусового виконання виконавчого листа № 592/9178/16 від 12 січня 2017 року рішення суду виконано, вселено ОСОБА_2 до квартири

АДРЕСА_2 , постанова про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась.

Згідно з договором дарування 1/2 частини квартири від 18 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т. А., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частину квартири

АДРЕСА_2 .

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 повторно звернувся до державного виконавця із заявою про проведення виконавчих дій та вселення його у квартиру, оскільки ОСОБА_1 продовжував чинити йому перешкоди у користуванні власністю.

Постановою Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ У Сумській області від

13 березня 2019 року на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн за повторне без поважних причин невиконання рішення суду про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2019 року, виконавчий лист у справі № 592/9178/16-ц від 12 січня 2017 року про вселення ОСОБА_2 до квартири

АДРЕСА_2 , визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня

2019 року, скасовано постанову Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області про відкриття виконавчого провадження № 53669131 від 30 березня 2017 року.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач обгрунтовував посиланням на те, що відповідач за договором дарування відчужив належну йому 1//2 частину квартири АДРЕСА_2 . Суми ОСОБА_3 та не проживає у ній понад рік, а тому реєстрація відповідача у зазначеній квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною другою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що іншим співвласником квартири, згідно з договором дарування 1/2 частини квартири від 18 жовтня

2017 року є ОСОБА_3 зі згоди якого ОСОБА_2 продовжує бути зареєстрованим у зазначеному житловому приміщенні та має право користування ним.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, у цій справі, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири за договором дарування ОСОБА_6 не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки він зберігає за собою право користування нею та зареєстрований у ній за згодою іншого співвласника квартири ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від

05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц є необгрунтованими, оскільки зазначені висновки зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстав вважати правовідносини у цих справах подібними.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від

16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 є безпідставними, оскільки апеляційний урахував зазначені висновки Верховного Суду України та правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 383, 391 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не урахували ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2019 року, якою виконавчий лист у справі про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 Суми визнано таким, що не підлягає виконанню, та ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2019 року, якою скасовано постанову Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області про відкриття виконавчого провадження від 30 березня 2017 року № 53669131, що вказує на помилковість висновків судів про те, що він чинив відповідачеві перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням є необгрунтованими, оскільки підставами визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження було повторне звернення ОСОБА_2 до органу державної виконавчої служби про примусове виконання судового рішення щодо його вселення у спірну квартиру, яке було виконано 02 червня 2017 року. Однак, як встановлено судами, позивач ОСОБА_1 після виконання судового рішення про вселення ОСОБА_2 продовжував чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Ураховуючи наведене, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від

24 грудня 2019 року та постанова Сумського апеляційного суду від 26 травня 2020 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про необгрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня

1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак