Номер провадження: 2-о/225/280/2020
Єдиний унікальний номер: 225/3559/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)

21 липня 2020 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Довженко О.В.,
за участю
секретаря судового засідання Пузиревської Ю.О.,
заявника ОСОБА_1 ,
представника Головного управління ДМС в Донецькій області Федорова В.В.,
свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського міського суду Донецької області заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення факту проживання на території України,-
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту його проживання на території України у період з 23 червня 1980 року до 24 серпня 1991 року.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що на даний час у нього виникла необхідність в отриманні громадянства України, оскільки вся його сім`я проживає в Україні, сам він прожив значну частину свого життя в цій державі, має тут стійкі соціальні і родинні зв`язки, працював в Україні і є отримувачем української пенсії. Відсутність паспорту громадянина України позбавляє заявника можливості жити повноцінним життям та реалізувати свої права.
При зверненні у червні 2020 року до Торецького міського відділу міграційної служби з проханням про набуття громадянства України позивачу було відмовлено, з підстав невстановлення факту його постійного проживання на території України та рекомендовано з цього питання звернутися до суду.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.
Представник заінтересованої особи - Головного управління ДМС в Донецькій області, в судовому засіданні пояснив встановлений порядок отримання громадянства України, проти задоволення заяви не заперечував.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦПК України, до початку першого судового засідання у справі, заявник звернувся до суду з письмовим клопотанням про виклик свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що можуть підтвердити викладені в заяві про встановлення факту обставини. Зазначене клопотання судом задоволено, свідків приведено до присяги та попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

В свою чергу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження, з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази, якими, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, є також показання свідків.

Отже, з метою повного та об`єктивного розгляду заяви, судом залучено до участі у справі та допитано під присягою в якості свідка дружину заявника ОСОБА_4 . Свідка приведено до присяги та попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення заяви, суд виходив з наступного:
відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В свою чергу, з роз`яснень, викладених в листі Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч. 1 ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Дослідивши у визначеному ст. 229 ЦПК України порядку докази у справі, зокрема, ознайомившись з письмовими доказами, поясненнями учасників справи, показаннями свідків, судом встановлено наступне:

згідно особистих пояснень заявника, останній ( ОСОБА_1 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Великі Озерки Мостовського району Гродненській області Білоруської Радянської Соціалістичної Республіки, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим Озерковською сільрадою 08.02.1956 року.
19.07.1979 року, після проходження строкової служби в армії, позивач отримав паспорт колишнього СРСР зразку 1974 року серії НОМЕР_2 .
23.06.1880 року заявник був прийнятий на роботу до Одеського судоремонтного заводу імені 50-річчя Радянської України, де працював вантажником до 29.01.1981 року, після чого, згідно рішення секретаріату ЦК ВЛКСМ, був направлений на ударне комсомольске будівництво на Донбас.
17.02.1981 року заявник прибув до м. Торецька (колишня назва - Дзержинськ) Донецької області, де влаштувався на роботу на шахту імені Артема п/о «Дзержинськвугілля», а згодом, на шахту «Південна», де постійно працював до 04.08.1998 року.
28.08.1983 року позивач одружився з ОСОБА_5 , і, починаючи з 14.08.1984 року до теперішнього часу, мав постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
03.10.1994 року позивач був знятий з реєстрації за вищевказаною адресою, проте фактично продовжував проживати там разом з родиною.
В 1998 році, у зв`язку з тяжким матеріальним становищем внаслідок невиплати боргів по заробітній платі, позивач змушений був поїхати на заробітки до Російської Федерації, де втратив свій паспорт зразка СРСР. Залишившись без документів і не маючи змоги повернутися до своєї родини на Україну, позивач зміг дістатися Республіки Білорусь, де отримав паспорт і громадянство по праву народження.
В подальшому на підставі отриманого паспорту позивач повернувся до сім`ї в Україну і отримав посвідку на постійне проживання на території України, офіційно зареєструвався за колишньою адресою: АДРЕСА_1 , де проживає дотепер.
Встановлення факту постійного проживання на території України у період з 23 червня 1980 року до 24 серпня 1991 року необхідно заявникові для отримання в подальшому громадянства України, адже вся його сім`я проживає в Україні, сам він прожив значну частину свого життя в цій державі, має тут стійкі соціальні і родинні зв`язки, працював в Україні і є отримувачем української пенсії. Відсутність паспорту громадянина України позбавляє заявника можливості жити повноцінним життям та реалізувати свої права.

Як вбачається з військового квитка серії НОМЕР_3 , що виданий 16 листопада 1976 року Мостовським районним військовим комісаріатом Гродненської області БРСР, ОСОБА_1 06.03.1981 року був прийнятий на облік до Військово-облікової спеціальності Артемівського міського відділу (Дзержинського військкомату) Донецької області, де 08.06.1983 року пройшов переоблік (а.с.15).

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 з датою заповнення 05.02.1979 року, останній з 17.02.1981 року був прийнятий на роботу на шахту імені Артема п/о «Дзержинськвугілля», а в подальшому на шахту «Південна» у м. Дзержинськ (нині Торецьк) Донецької області, де працював до 04.08.1998 року включно (а.с.16-19).
12.03.2018 року Торецьким відділенням УПФ України в Донецькій області заявникові було видане пенсійне посвідчення № НОМЕР_5 серії НОМЕР_6 з номером особового рахунку НОМЕР_7 з призначенням пенсії виду: за віком інвалід 3 групи професійне захворювання, термін дії - довічно.
Свідоцтвом серії НОМЕР_8 , підтверджено факт реєстрації виконкомом Артемівської міської ради м. Дзержинська Донецької області 28 серпня 1983 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 14).

Реєстраційною копією форми «А» підтверджено факт реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 з 14 серпня 1984 року (а.с.20-21).

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що з 1984 року до теперішнього часу є сусідкою ОСОБА_1 (завник у справі) та його сім`ї. Особисто з даною сім`єю знайома з 1985 року. Підтвердила, що з 1985 року до 24 серпня 1991 року включно ОСОБА_1 проживав на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою ОСОБА_1 та його сім`ї лише з 2004 року, проте, їй відомий факт проживання заявника на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 24 серпня 1991 року з чужих слів. Дані докази не прийняті судом в якості допустимих на підставі ч. 2 ст. 90 ЦПК України, оскільки особу, яка надала первинне повідомлення свідком суду не названо, можливість допиту останньої відсутня.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_1 (заявник) є її чоловіком з 1982 року, з яким вони мають спільних дітей та онуків. Знайома з ОСОБА_1 з березня 1982 року. Підтвердила, що ОСОБА_7 з березня 1982 року до 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України в м. Дзержинськ (нині - Торецьк) Донецької області.

В якості додаткових доказів викладени в заяві обставин заявником суду надано посвідку на постійне проживання серії ДН №190-32 від 06.03.2008 року (а.с.9); довідку Залізної міської ради м.Торецьк Донецької області №288 від 18.06.2020 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 з 29 червня 2006 року (а.с.11); картку платника податків Горлівської Об`єднана ДПІ (Дзержинське відділення) за № НОМЕР_9 від 11.11.2013 року, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_5 , з датою реєстрації в державному реєстрі 14.12.1996 року (а.с.10).
З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо обгрунтованості заяви, доведеності наявними у справі доказами викладних в заяві бставин, що є правовою підставою для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 273, 315, 354 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Георгіївська, 30а) про встановлення факту проживання на території України- задовольнити.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України у період часу з 23 червня 1980 року до 24 серпня 1991 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Повний текст рішення виготовлений 27.07.2020 року.

Суддя О.В.Довженко