Дата документу 13.04.2020 Справа № 333/6879/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6879/16 Головуючий у 1 інстанції Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1288/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У грудні 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові зазначено, що 09.03.2011 року між банком та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта було укладено кредитний договір № б/н, згідно вимог якого, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок НОМЕР_1 .

20.08.2014 року ОСОБА_1 була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі п. 3.2.1.1.1 Умов і правил надання банківських послуг банком встановлено кредитний ліміт в розмірі 15 000,00 грн.

У порушення, зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, а саме не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості.

ОСОБА_1 порушив вимоги кредитного договору, а саме: не виконав в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, тому станом на 17.11.2016 року наявна заборгованість в розмірі 82 297 грн. 61 коп., яка включає: 15 000 грн. - заборгованість за кредитом; 25 927 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 35 455 грн. 57 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 5 915 грн. 00 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 82 297 грн. 61 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених позивачем вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на договір банківського обслуговування № б/н від 09.03.2011 року, укладений з ФОП ОСОБА_1 , який було підписано із використанням його електронного цифрового підпису Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг (т. 1, а.с. 8). ОСОБА_1 відповідно до цієї заяви приєднався і погодився із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифах банку, які розміщені на офіційному сайті АТ «Приватбанк», приймає на себе всі зобов`язання, зазначені в цих Умовах та укладає кредитний договір.

За припсиами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх істотних умов договору.

Підпис особи має засвідчувати не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в договорі умови, обов`язки, наслідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо.

Положеннями статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Банком до суду у якості доказу на укладання кредитного договору надано заяву від 09.03.2011 року; заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на відкриття рахунків від 19.03.2003 року, за якою останній просить відкрити поточний рахунок; договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № НОМЕР_2 , за яким було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (т.1, а.с.8, 223-228).

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що жодних істотних умов, що притаманні договорам, заява від 09.03.2011 року, не містить. Зміст вказаної заяви складається із зазначення назви ФОП, банку, реквізитів банку та № рахунку (т.1, а.с.8).

Відповідно до договору № Z0025D від 18.03.2003 року, можливість надання кредиту (встановлення кредитного ліміту) була врегульована ч. 5 «Правила користування кредитними лімітами» додатку 4 до цього Договору, п. 5.1 «Кредитне обслуговування Клієнта здійснюється з дати підписання Додаткової угоди про встановлення кредитного ліміту, в якій вказуються: ліміт кредитування Клієнта, процентна ставка і кредитні ліміти, правила погашення кредитного ліміту, правила нарахування плати за користування кредитним лімітом».

Встановлено, що 26 липня 2004 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № Z0025D.

Згідно п. 7.7 Додаткової угоди № Z0025D від 26.07.2004 року до договору розрахунково-касового обслуговування № Z0025D від 18.03.2003 року, «Зміни та доповнення до договору можуть бути внесені тільки в письмовій формі шляхом укладення додаткових угод до договору».

З огляду на зазначене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що для надання банком кредиту клієнту або встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок № НОМЕР_1 , банк повинен був укласти додаткову письмову угоду з ОСОБА_1 або укласти окремий кредитний договір.

Позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції докази стосовно укладання додаткової письмової угоди до договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № Z0025D про встановлення кредитного ліміту або надання кредиту, або укладення окремого кредитного договору.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За приписами ст. 1 ЗУ «Про електронний цифровий підпис» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Підписувач - особа, яка на законних підставах володіє особистим ключем та від свого імені або за дорученням особи, яку вона представляє, накладає електронний цифровий підпис під час створення електронного документа.

Положеннями ст. 3 ЗУ «Про електронний цифровий підпис» визначено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифікату ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 4 ЗУ «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Таким чином, враховуючи вищезазначені положення, колегія суддів дійшла висновку про те, що використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомився та погодився з положеннями Умов та Правил надання банківських послуг (підписав ці Умови та Правила, на які посилається позивач).

Таким чином, не може бути належним доказом роздруківка із сайту позивача, на якому, розміщуються Умови та Правила, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповіді зміни в умови та правил споживчого кредитування.

Аналогічні висновки висловлені в постанові Великої Палати Верхового Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, відповідно до якої неможливо застосувати до правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача є такими, що змінюються самим АТ «ПРИВАТ Банк». Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені, штрафів у чітко визначеному розмірі або шляхом зазначення порядку її нарахування, Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова форма), що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує відповідальність відповідача, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що укладення договору банківського обслуговування № б/н від 09.03.2011 року були врегульовані договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування № Z0025D від 18.03.2003 року з внесеними змінами від 26.07.2004 року, так як це не було підтверджено наданими до суду письмовими матеріалами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інтенції неодноразово витребовувалися у позивача документи на підтвердження укладення саме 09.03.2011 року договору, ознайомлення ОСОБА_1 . з Умовами та правилами надання банківських послуг, з Тарифами банку, проте вказаних документів до суду позивачем надано не було.

Суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані відповідачем.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява від 09.03.2011 року не є кредитними договором у розумінні вимог ЦК України, а «Умови та правила надання банківських послуг» і «Тарифи Банку» не є складовими частинами договору.

Згідно відомостей Електронного реєстру суб`єктів, які надають послуги, пов`язані з ЕЦП, ПАТ «ПРИВАТБАНК» отримав Свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів СА № 26 та внесений за № 16 до Реєстру суб`єктів - засвідчувальних центрів та акредитованих центрів сертифікації ключів, які надають послуги, пов`язані електронним цифровим підписом - 06.04.2011 року, а договір банківського обслуговування (заява), нібито підписаний електронним цифровим підписом ОСОБА_1 був укладений 09.03.2011 року, тобто раніше ніж мав на це повноваження. Зазначене підтверджує неможливість видачі ОСОБА_1 та отримання останнім сертифікату ключа електронного цифрового підпису від банку (т. 2, а.с. 111-113).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи апеляційними скарги такими, що спростовуються оскаржуваним рішенням, з якого вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його необґрунтованість та недоведеність, а не через пропуск строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: