Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 522/13751/15-ц

провадження № 61-21491св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 ,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання законним набувачем майна та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2014 року між нею і ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1399, за умовами якого вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 08 серпня 2014 року, між нею і ОСОБА_5 було укладено ще один договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1400, за умовами якого вона набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

27 серпня 2014 року вона на підставі відповідних договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В. та зареєстрованих за № 1683 і № 1684, подарувала вказані квартири своїй неповнолітній дочці ОСОБА_2 .

Разом з тим, їй відомо, що між ОСОБА_5 , яка подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , і її колишнім чоловіком ОСОБА_4 існує спір з приводу поділу зазначеного майна.

На підставі вказаного ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 грудня 2016 року, просила суд:

- визнати її добросовісним набувачем майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 і квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати ОСОБА_2 законним набувачем нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 і квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 , в інтересах якої діють мати ОСОБА_1 і батько ОСОБА_6 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 і квартиру АДРЕСА_2 .

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 пред`явив зустрічний позов про визнання договорів дарування недійсними і витребування майна.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у період з 20 серпня 1993 року до 07 грудня 2006 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , за час якого ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , право власності на які за згодою подружжя було оформлено за ОСОБА_5 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року у справі № 522/12248/13, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року, встановлено, що зазначені квартири є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та здійснено поділ цього майна: визнано за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, він в установленому законом порядку набув право власності на 1/2 частини вказаних квартир.

Після отримання копії рішення суду, яке набрало законної сили, він звернувся до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області із заявами про державну реєстрацію прав, але рішеннями про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 19 грудня 2014 року № 18151729 і від 19 грудня 2014 року № 18138991 йому було відмовлено в державній реєстрації у зв`язку з реєстрацією права власності на квартири за вищезазначеними адресами за іншою особою на підставі договорів дарування.

З указаного йому стало відомо, що ОСОБА_5 , без його згоди, 08 серпня 2014 року відчужила вищевказані квартири ОСОБА_1 , яка у свою чергу подарувала їх своїй дочці ОСОБА_2 .

На підставі вказаного ОСОБА_4 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 квітня 2015 року, просив суд:

- визнати недійним договір дарування від 08 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1399;

- визнати недійним договір дарування від 08 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1400;

- визнати недійсним договір дарування від 27 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1683;

- визнати недійсним договір дарування від 27 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1684;

- витребувати від ОСОБА_2 на його користь 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2014 року №15033010 за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2014 року № 15033122 за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна прийнято до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання особи законним набувачем майна, визнання права власності.

04 липня 2016 року ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій просив залишити без розгляду частину позовних вимог, викладених у позовній заяві від 08 квітня 2015 року, а саме, в частині:

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2014 року №15033010 за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2014 року № 15033122 за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 про скасування вказаних рішень про державну реєстрацію залишено без розгляду.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, узадоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 08 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1399, в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування від 08 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1400 в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Витребувано від ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив із того, що вимога про визнання добросовісним набувачем майна заявлена безпідставно, оскільки добросовісним набувачем особа визнається відповідно до вимог статті 388 ЦК України, а такий спосіб захисту як визнання у судовому порядку особи добросовісним набувачем статтею 16 ЦК України не передбачено. Крім того, відсутні підстави, визначені статтею 392 ЦК України, для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірні квартири.

Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 , суд виходив із того, що відсутність згоди останнього, як одного із співвласників, на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання оспорюваних правочинів, укладених іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсними.

Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 є власником 1/2 частини спірних квартир, то наявні підстави для витребування цього майна у відповідача ОСОБА_2 у порядку статті 388 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково задовольнили вимоги ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки не знала і не могла знати, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та що остання не мала право одноособово розпоряджатися цим майном. Таким чином, ОСОБА_1 у подальшому на законних підставах як власник майна розпорядилася ним та подарувала своїй дочці. З урахуванням вказаного наявний спір щодо поділу майна між подружжям ОСОБА_7 ніяким чином не може стосуватися ОСОБА_2 , яка на момент розгляду справи була законним власником майна.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України у цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Також представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки за його твердженням у касаційній скарзі наведені приклади і думки, які розкривають підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння та/або визнання угод з набуття нерухомого майна недійсними і можливе відступлення від якихось позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 серпня 1993 року відділом реєстрації актів громадського стану Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено шлюб, який було розірвано 07 грудня 2006 року, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 342.

За час шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , право власності на які за згодою подружжя було оформлено за ОСОБА_5 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року у справі № 522/12248/13, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року, було визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

08 серпня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1399, за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

08 серпня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1400, за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

27 серпня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1683, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

27 серпня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О. В. та зареєстрований за № 1684, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

15 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області із заявами про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , але рішеннями від 19 грудня 2014 року № 18151729 і від 19 грудня 2014 року № 18138991 йому було відмовлено в державній реєстрації у зв`язку з реєстрацією права власності на вказані квартири за іншою особою на підставі договорів дарування.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

При розгляді цієї справи Верховний Суд, враховуючи, що рішенням суду, що набрало законної сили поділено спільне майно подружжя, однак позивачу відмовлено у реєстрації права власності на частку його майна, з урахуванням положень частини четвертої статті 334 ЦК України, виходить із того, що при укладенні оспорюваних правочинів ОСОБА_5 розпоряджалася спільною сумісною власністю.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Таким чином, установивши, що позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавав своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недійсність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.

З урахуванням вказаних обставин суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що порушене право позивача підлягає захисту з використанням правового механізму, передбаченого статтями 387, 388 ЦК України, оскільки у разі якщо набувач не є стороною оспорюваного правочину, то позивач має право на витребування майна з його незаконного володіння шляхом подання віндикаційного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, є аналогічними доводам апеляційної скарги, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального парва.

Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом була надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник просить направити справу на розгляд Великої Палата Верховного Суду з тих підстав, що ця справа може слугувати формуванню єдиної правозастосовної практики.

Клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Заявником у касаційній скарзі не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити представнику ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 взадоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович