Номер провадження: 22-ц/813/5024/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеда С.М., Комлева О.С.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог:

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом в якому просила Приморський районний суд визнати право власності на автомобіль марки Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 вилучений 01.03.2016 року під час обшуку Управлінням СБ України в Одеській області біля Міжнародного автовокзалу «Одеса» у межах кримінальної справи № 0000066 від 01.03.2016 року, на який накладено арешт ухвалою Приморського районного уду м. Одеси від 02.03.2016 року та стягнути удові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що 17.12.2007 року між Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 3091/1-07,згідно умов якого останньому передано 38 000 доларів США для придбання автомобіля.

28.08.2013 року між ними укладений договір застави належного йому транспортного засобу - автомобіль Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 з кузовом № НОМЕР_2 .

Кредитором в подальшому було відступлено право вимоги ТОВ «ІН-Фактор, котрий 23.11.2016 року з нею підписав договір про відступлення прав вимоги за відповідно наведених кредитного договору та договору застави.

Позивач бажає забезпечити виконання зобов`язання шляхом отримання права власності на предмет застави посилаючись на те, що спірний автомобіль вилучено та на нього накладено арешт, що позбавляє можливості на неї перереєструвати право власності.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції:

Ухвалою Приморського районного суду м. одеси від 03 грудня 2019 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження по справі районний суд виходив з підстав пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України посилаючись на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи:

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду та справу направити для продовження до Приморського районного суду м. Одеси,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права,які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зокрема позивач посилається на те, що вона не є учасником кримінального провадження, вимоги про скасування арешту на спірний автомобіль нею не заявлялись, предметом спору є визнання права власності, оскільки спірний автомобіль є предметом забезпечення кредиту,за яким вона набула право вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник УСБУ в Одеській області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. одеси від 03.12.2019 року без змін.

Зазначає, що право власності на зазначений автомобіль не оспорює, однак вони не є належними відповідачами по справі так як між ними відсутній спір про право.При цьому стверджує, що якщо право власності порушено у кримінальному проваджені,особа має право на звернення, у порядку,передбаченому КПК України, а тому, районний суд вірно зазначив, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно,розглядаються за правилами,установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту.При цьому посилається на правову позицію судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,висловлена у постанові по справі № 6-26цс13 від 15.05.2013 року).

Одночасно посилається на те, що спірний автомобіль продовжує перебувати як речовий доказ у кримінальному провадженні, яка розглядається у Приморському районному суді м. Одеси . Договір відступлення права вимоги від 23.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «І-Фактор» за кредитним договором № 3091/107 від 17.12.2007 року є неналежним документом на підтвердженя правомірності придбання транспортного засобу, а сам власник зазначеного транспортного засобу ОСОБА_2 , як власник автомобіля, не брав участі в договорі про відступлення прав вимоги.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце судового розгляду сповіщені належним чином.

В заяві представник Управління Служби безпеки України в Одеській області та третя особа: ОСОБА_2 просять справу слухати за їх відсутність.

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія приходить до висновку про можливість розглянути справу за їх відсутністю.

Відповідно до частини 5 ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення,ухваленого за відсутності учасникі справи,є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

З цих підстав,датою складання цього судового рішення є 09.04.2020 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом:

17.12.2007 року між Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 3091/1-07,згідно умов якого останньому передано 38 000 доларів США для придбання автомобіля.

28.08.2013 року між ними укладений договір застави належного йому транспортного засобу - автомобіль Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 з кузовом № НОМЕР_2 .

02.03.2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в межах кримінальної справи № 0000066 від 01.03.2016 року накладено арешт на автомобіль Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1

Кредитором в подальшому було відступлено право вимоги ТОВ «ІН-Фактор, котрий 23.11.2016 року з нею підписав договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором застави.

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду в якому просила Приморський районний суд визнати за нею право власності на автомобіль марки Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 вилучений 01.03.2016 року під час обшуку Управлінням СБ України в Одеській області біля Міжнародного автовокзалу «Одеса» у межах кримінальної справи № 0000066 від 01.03.2016 року, на який накладено арешт ухвалою Приморського районного уду м. Одеси від 02.03.2016 року та стягнути cудові витрати.

Мотиви з яких виходить апеляційний суд :

Закриваючи провадження по справі районний суд виходив з підстав пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України посилаючись на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства так як скасування арешту, який накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляляду у порядку, визначеним кримінальним процесуальним законом.

Судова колегія з таким висновком районного суду не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 174 КПК України 2012 року(у чинній редакції) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 рокув чинній редакції).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 рокув чинній редакції).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 рокув чинній редакції).

Отже, районний суд правильно вважав, що арешт накладений на автомобіль Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 з кузовом № НОМЕР_2 за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того ж виду судочинства.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року справа № 461/1054/17-ц (провадження № 14-464цс18).

Проте, залишилося поза увагою суду першої інстанцій предмет позову, а саме : позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання за нею права власності на цей автомобіль.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Отже, поняття «суд, установлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, а й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Право власності належить до основоположних прав людини,втілення яких у життя становить підвалени справедливості суспільного ладу.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становит підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормок кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може буті позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законої або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в ц право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначени: Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні буті забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 4: Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільноп кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту прав; власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усуненш перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння маном.

При визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого позивач звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу, чинного на час вирішення спору, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 чинного ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з установлених судом обставин справи та наведених у позовних вимогах, позивачкою заявлені вимоги які стосуються спору щодо права власності на транспортний засіб - автомобіль Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 з кузовом № НОМЕР_2 з підстав набуття нею права вимоги за кредитним договором та договором застави.

За таких обставин, позивачем заявлені вимоги не про зняття арешту транспортного засобу - автомобіля Volkswagen golf 2010 р.в.,реєстраційний номер НОМЕР_1 у межах кримінальної справи № 0000066 від 01.03.2016 року, на який накладено арешт ухвалою Приморського районного уду м. Одеси від 02.03.2016 року, а визнання права власності на цей автомобіль.

Водночас вимоги, що грунтуються на праві власності виникають з цивільних павовідносин,відновідно до частини першої статті 19 ЦПК україни вирішуються сужом цивільної юрисдикції.Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не пердбачено.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що спір у цій справі стосується захисту майнових інтересів, тобто існує спір про право власності, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку кримінального судочинства.

Посилання у відзиві про те, що Управління Сулжби Безпеки України не є належним позивачем по справі на стадії спору юрисдикції не приймаються до уваги.

Доводи про те, що договір відступлення права вимоги від 23.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «І-Фактор» за кредитним договором № 3091/107 від 17.12.2007 року є неналежним документом на підтвердженя правомірності придбання транспортного засобу, а сам власник зазначеного транспортного засобу ОСОБА_2 , як власник автомобіля, не брав участі в договорі про відступлення прав вимоги оцінюються критично так як належність та допустимість доказів судом оцінюється під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене та з підстав ст.379 ЦПК України ухвала районного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції та як вона перешкоджає подальшому провадженню у справі,оскільки спір стосується майнових прав позивача.

Керуючись ст. 367,368,374, 379,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

О.С.Комлева