Провадження № 22-ц/810/639/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Комунальне підприємство «Сєвєродонецьктеплокомуненерго», Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго», Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго», Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який мотивувала тим, що позивачка є одержувачем субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з жовтня 2015 року. Субсидію було призначено і на опалювальний сезон 2016-2017 року. В березні 2017 року вона дізналась, що УПСЗН з лютого 2017 року припинило надавати їй субсидію. Субсидія була знята на підставі листа КП «СТКЕ» від 07.02.2017 року №22. Розрахунок УПСЗН був зроблений некоректно та всупереч діючому законодавству, так як був застосований обов`язковий платіж, а не вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії. УПСЗН нарахувало субсидію за жовтень 2016 року не в повному обсязі з моменту надання теплопостачання, позивачка сплатила за послуги теплопостачання за жовтень 2016 року у листопаді 2016 року. З листопада 2016 року була переплата за теплопостачання в розмірі 209,88 грн, проте КП «СТКЕ» брало недіючий обов`язковий платіж у розрахунок в повному обсязі, оскільки у неї була переплата, то згідно п.15 постанови КМУ від 21.10.1995 року № 848 вона не робила оплату за послугу в грудні. За послугу з теплопостачання у грудні 2016 року вона сплатила 400 грн у січні 2017 року.

КП «СТКЕ» направило на адресу УПСЗН лист «Про перелік осіб, які не виконали обов`язковий платіж» від 07.02.2017 року № 22. Цей лист не відповідав вимогам п. 15, 20 постанови КМУ від 21.10.1995 року № 848, до якої були внесені зміни постановою КМУ від 27.04.2016 року № 319.

Всупереч нормам діючого законодавства позивачку було позбавлено субсидії. У неопалювальний період вона була змушена укласти договір про реструктуризацію заборгованості на суму 1700 грн у вересні 2017 року за послуги з централізованого опалення на 6 місяців в сумі 283,33 грн на місяць, що суттєво вплинуло на її матеріальний стан, оскільки через безпідставне припинення надання субсидії позивачка зазначала матеріальних збитків у розмірі 2126,49 грн.

Крім матеріальної, позивачці була заподіяна моральна шкода, оскільки вона тривалий час знаходилась у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон, загострилась гіпертонія та серцево-судинні захворювання, проте вона не мала можливості купити необхідні ліки та пройти необхідне медичне обстеження. Моральну шкоду оцінила у розмірі 4252,98 грн.

Тому позивачка просила суд стягнути солідарно з Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» та Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області на її користь матеріальну шкоду в сумі 2126,49 грн та моральну шкоду в сумі 4252,98 грн.

Від відповідачів Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області та Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» надійшли відзиви на позовну заяву про невизнання позову.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки в судовому засіданні не було встановлено вини відповідачів у порушенні прав ОСОБА_2 , то підстави для відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди за рахунок відповідачів на користь позивачки відсутні.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, та таким, що не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки незаконність і необґрунтованість рішення суду полягає у неправильному встановленні обставин, які мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним по справі доказам та не вірно застосував норми матеріального права, порушив принцип верховенства права, не зафіксував порушення чинного законодавства відповідачами та вирішив погодитися із позицією відповідачів.

Від відповідача Управління праці та соціального захисту населення надійшов відзив на апеляційну скаргу позивачки, в якому просить відмовити в позовних вимогах позивачки.

Від Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу позивачки, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2126,49 грн та моральної шкоди у розмірі 4252,98 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921*100 = 192100 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ОСОБА_1 є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1996 року № НОМЕР_1 (а.с. 57).

06.05.2015 року позивачка звернулась до УПСЗН з заявою про призначення їй житлової субсидії, в тому числі з централізованого опалення, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачці була призначена субсидія з травня 2015 року по квітень 2016 року, з травня 2016 року по вересень 2016 року, з листопада 2016 року по квітень 2017 року, про що УПСЗН приймались відповідні рішення.

УПСЗН направило на адресу позивачки повідомлення про призначення їй субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на період з 01.11.2016 року по 30.04.2017 року, в якому зазначило, що розмір щомісячного обов`язкового платежу за теплопостачання в межах норми споживання становить 400,38 грн (а.с. 13).

УПСЗН на підставі листа отриманого 12 листопада 2016 року № 183 від 9 листопада 2016 року від КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» листа щодо встановлення 12 жовтня 2016 року на будинок за адресою: АДРЕСА_2 будинникового приладу обліку теплової енергії у відповідності до вимог п. 14 Постанови № 848 здійснило перерахунок субсидії в межах установленого строку її призначення без звернення громадян.

Після перерахунку сума субсидії на опалення за жовтень 2016 склала 214,66 грн.

В лютому 2017 року позивачці було припинено нарахування та виплату субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, призначену з 01.11.2016 року по 30.04.2017 року, через несплату нею обов`язкового платежу на підставі листа СТКЕ від 07.02.2017 року № 22 (а.с. 10).

Зазначені обставини підтверджуються даними особової справи ОСОБА_1 № 25273 (а.с. 12-13).

Отже, як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу припинення нарахування та виплати позиваці Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області субсидії для відшкодування витрат на оплату теплопостачання на підставі листа КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» про наявність заборгованості, що призвело, на думку ОСОБА_1 , до переплати нею 2126,49 грн, які вона вважає матеріальними збитками внаслідок безпідставного припинення надання їй субсидії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на відсутність у неї заборгованості з оплати за теплопостачання та позбавлення її права на отримання субсидії через повідомлення відповідачем КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області про наявність заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV (надалі Закон № 1875-IV) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-IV закріплений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 (далі - Положення № 848), визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті Мінсоцполітики для виплати пільг і житлових субсидій громадянам на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу у грошовій формі, умови призначення та порядок надання громадянам таких житлових субсидій, зокрема, комунальних послуг - послуг з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Рішення про призначення (непризначення) субсидії приймається протягом десяти днів після подання заяви та отримання відомостей, визначених абзацами восьмим - дванадцятим цього пункту. При цьому структурним підрозділом з питань соціального захисту населення повідомляється заявнику про призначення (непризначення) житлової субсидії.

Відповідно до п. 14 Положення № 848 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), субсидія для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг призначається з місяця звернення за її призначенням до дати закінчення опалювального сезону, але не більше ніж на 12 місяців, і розраховується, зокрема, на опалювальний сезон - з 1 жовтня по 30 квітня.

Пунктом 20 Положення № 848 передбачено підстави припинення надання раніше призначеної субсидії.

Так, відповідно до зазначеного пункту (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) надання раніше призначеної субсидії припиняється: за поданням житлово-експлуатаційних організацій, житлово-будівельних (житлових) кооперативів, об`єднань співвласників багатоквартирного будинку та організацій, що надають житлово-комунальні послуги, якщо громадянин, якому призначено субсидію, не сплачує вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії, за винятком випадків, пов`язаних із затримкою виплати заробітної плати, пенсії тощо, яка підтверджується відповідними документами, - з місяця, в якому надійшло таке подання. Подання надається зазначеними організаціями надійшло таке подання. Подання надається зазначеними організаціями.

За наведеного правого регулювання можна дійти висновку, що держава гарантує кожному громадянину право на отримання субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг на умовах та в порядку, визначеному Положенням № 848, та в свою чергу покладає на громадян, яким призначено субсидію, обов`язки щомісячно сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії (п. 15 Положення № 848).

Наслідком невиконання обов`язків визначених Положенням № 848, є припинення надання раніше призначеної субсидії.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У зв`язку з тим, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. А тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку».

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи наведене та обраний позивачкою ОСОБА_1 спосіб захисту як відшкодування матеріальної шкоди та солідарне стягнення з обох відповідачів матеріальної шкоди, яка по суті є переплаченою позивачкою вартістю наданих їй послуг з теплопостачання внаслідок припинення наданні судсибії, колегія суддів доходить висновку, що такі позовні вимоги є необґрунтованими з огляду на неналежність обраного способу захисту в частині стягнення матеріальної шкоди та необґрунтованими в частині стягнення моральної шкоди як похідних вимог від первісного позову.

Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки позовні вимоги заявлені і до відповідача Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області, правомірність дій або бездіяльності якого в межах теперішньої справи як підставу для стягнення майнової (матеральної) шкоди суд не може встановлювати з огляду на висловлену ВеликоюПалатою Верховного Суду правову позицію щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Зокрема, у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 645/212/18 (провадження № 14-183цс19) за позовом фізичної особи до Управління праці та соціального захисту населення про зобов`язання вчинити дії з продовження субсидій, відшкодування майнової та моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду залишила без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, який закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Суд хоча і прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову, проте неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вказана невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права відповідно до вимог п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду та викладенні мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 20 жовтня 2020 року.

Судді: