Справа № 487/2373/18
Провадження № 2/487/43/20
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2020 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

Головуючого судді Притуляк І.О.,

за участю секретаря судового засідання Янковець Г.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В
24.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , яким просив розподілити спільне майно подружжя, визнавши за ним право власності на Ѕ частину двох кімнат в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 . Окрім того, просив здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що в період з 01.08.1980 року по 15.08.2015 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. У 2007 році, ОСОБА_4 в інтересах сім`ї уклала з ОСОБА_5 договір довічного утримання, за яким за нею було зареєстровано право власності на дві кімнати в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 .
Вказав, що зобов`язання за вказаним договором він виконував солідарно зі своєю дружиною, надаючи грошові кошти з сімейного бюджету їх родини та допомагаючи відповідачці доглядати за ОСОБА_5 , з урахуванням чого вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю їх подружжя.
Його звернення в порядку досудового врегулювання спору, з метою розподілу спільного сумісного майна, відповідачем проігноровано, що послугувало підставою для його звернення до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

02.11.2018 року представник відповідача ОСОБА_3 надала до суду відзив на позовну заяву, яким заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що у 2004 році подружжям ОСОБА_6 була придбана кімната в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено за позивачем за нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 .
В подальшому мати ОСОБА_1 переїхала до м. Миколаєва з м. Краснодон та заселилася в дану кімнату. При цьому подружжя ОСОБА_6 з дітьми проживали з батьками ОСОБА_4
27.12.2007 року між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання. Визначені даним договором обов`язки ОСОБА_4 виконувала особисто, фактичні шлюбні відносини на той момент з ОСОБА_1 уже були припинені, спільного бюджету вони не вели так як чоловік зловживав алкогольними напоями та не був працевлаштованим. Зауважила, що даний договір укладався ОСОБА_4 виключно в її особистих інтересах, тому набуті за даним договором дві кімнати в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 не являються спільною сумісною власністю подружжя.
Зазначила, що позивачем на підтвердження своїх тверджень, щодо солідарного виконання обов`язків за договором довічного утримання, не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

02.11.2018 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву, якою просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житлову кімнату в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на частку даної квартири.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що спірна квартира була придбана в період перебування в шлюбних відносинах в інтересах сім`ї. Право власності на спірний об`єкт нерухомості було зареєстровано за ОСОБА_1 за нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 . З огляду на дані обставини, набута кімната являється спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.11.2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 було прийнято та об`єднано в одне провадження до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

16.11.2018 року ОСОБА_1 надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, яким заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що дана кімната була придбана за грошові кошти його матері ОСОБА_7 , отримані за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна у м. Краснодоні. Оскільки, мати не знаходилась в м. Миколаєві на момент укладення договору купівлі-продажу, право власності на спірну кімнату було оформлено на нього. Однак даний правочин було ним здійснено в інтересах матері. Дані обставини свідчать, що фактично власником спірної квартири являється його матір ОСОБА_7 , яка одразу ж після придбання кімнати переїхала та зареєструвала там місце свого проживання.
Вказав, що для забезпечення потреб сім`ї ним 19.01.2005 року було укладено Кредитний договір, в забезпечення виконання умов якого в іпотеку було передано спірну кімнату. За такого, наголосив що майно не являється спільною сумісною власністю подружжя та, як наслідок, не підлягає поділу. Окрім того, просив відмовити в задоволенні заявлених зустрічних позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. В обґрунтування клопотання зазначив, що шлюб між ними було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015 року, яке набрало законної сили 28.08.2015 року. З позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_4 звернулася 02.11.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

05 грудня 2018 року ОСОБА_7 надала до суду клопотання про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.
Крім того, подала до суду позовну заяву, якою просила визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу однієї кімнати в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 від 24.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В. за реєстровим номером 3933,
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.12.2018 року ОСОБА_7 було відмовлено у вступі у справу в якості третьої особи яка заявляє самостійній вимоги щодо предмету спору та повернуто позовну заяву з доданими до неї документами.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.02.2019 року ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні клопотання про вступ у справу за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.04.2019 року було задоволено заяву ОСОБА_7 про повернення судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.09.2019 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням розгляду справи по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 просили відмовити за пропуском строку позовної давності.

Відповідач та її представник зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Щодо заяви позивача про застосування строків позовної давності, представник відповідача зазначила, що оскільки кімната у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 є спільним майном подружжя, відтак про порушення свого права, вона дізналася в суді 09.08.2019 року, після подачі ОСОБА_1 позову.

У задоволенні первісних позовних вимог просили відмовити з посиланням на обставини викладені у відзиві.

Заслухавши позицію сторін, пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дослідивши надані письмові пояснення свідка ОСОБА_13 та письмові докази, суд приходить до наступного.

За положеннями ст. 61, 70 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1980 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2015 року по справі №2/489/2306/15, яке набрало законної сили 28.08.2015 року шлюб між сторонами було розірвано.
Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.
При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

В період шлюбних відносин, 27.12.2007 року, ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 . Договір довічного утримання (догляду), який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. за реєстровим номером №679.
За даним договором ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність дві кімнати житловою площею 25,30 кв. м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 .
За умовами договору, матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно мало надаватись ОСОБА_5 , було оцінено сторонами у розмірі мінімального прожиткового мінімуму встановленого законодавством України (п.п.21.).
Умови щодо утримання (догляду) відчужувача були визначені п.п.2.2. Договору довічного утримання.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Після смерті ОСОБА_14 право власності на дві кімнати в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 .
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
За змістом статті 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір довічного утримання - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За правилами статті 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (частина третя статті 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у статті 749 ЦК України.
Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.
Визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
Вказаний правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
На підтвердження своїх тверджень, щодо укладення Договору довічного утримання в особистих інтересах, а не інтересах сім`ї, та одноособового виконання його умов, ОСОБА_4 , було надано наступні письмові докази:
щодо забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарських рецептів ОСОБА_5 - Історію хвороби №653/195 Військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2008 року, огляд черговим лікарем у приймальному відділенні військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2008 року; заяву ОСОБА_5 від 05.02.2008 року адресовану командиру військової частини НОМЕР_1 щодо надання дозволу на надання їй медичної допомоги у військовому госпіталі за плату; квитанцію до прибуткового касового ордеру №152 від 06.02.2008 року на ім`я ОСОБА_5 на 700 грн. за оплату медичних послуг; квитанцію до прибуткового касового ордера №881 від 02.08.2008 року на 150 грн. за договором; запис лікаря у відділенні військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2008 року, заяву ОСОБА_15 від 06.02.2008 року, якою вона наполягає на виписці ОСОБА_5 з військової частини НОМЕР_2 ; довідку Міністерства оборони України видану ОСОБА_4 15.03.2019 року.
Також відповідачем було надано документи, що підтверджують витрати пов`язанні з похованням ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлені на її ім`я, а саме: квитанцію до прибуткового касового ордера №101, від 28.07.2010 року видану ПП « ОСОБА_16 » та видану ПП « ОСОБА_17 » та розписку директора Миколаївського технікуму залізничного транспорту щодо отримання від ОСОБА_4 18 лютого 2008 року знаку заслуженого вчителя Української РСР та посвідчення № НОМЕР_3 ОСОБА_5 , колишнього викладача технікуму, для їх передачі до фонду музею МТЗТ.
Разом з тим, оцінивши вказані письмові докази в сукупності з показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд приходить до висновку щодо недоведеності зі сторони ОСОБА_4 факту укладення нею в своїх особистих інтересах договору довічного утримання та його одноособового виконання, та як наслідок набуття за даним договором двох кімнат в квартирі спільного заселення у особисту власність.
Так надані у якості письмових доказів медична документація та квитанції на ім`я ОСОБА_5 містять в собі лише дані щодо стану здоров`я відчужувача майна.
Надані квитанції, щодо понесення ОСОБА_4 витрат самі по собі не можуть підтверджувати факт особистого виконання умов договору довічного утримання ОСОБА_4 .
У своїх показах свідки зазначали, що про те, що договір довічного утримання ОСОБА_4 було укладено в особистих інтересах, та його умови виконувалися нею з витрачанням особистих коштів, їм відомо лише зі слів ОСОБА_4 .
Разом з тим, як було встановлено судом, на час укладення договору довічного утримання та в період його виконання подружжя ОСОБА_6 проживали однією сім`єю за адресою їх, на той час реєстрації по АДРЕСА_2 .
Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду у 2015 році. При цьому, безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 зазначила, що подружні стосунки між ними були припинені у 2014 році.
Одночасно суд приймає до уваги покази допитаного у якості свідка сина сторін ОСОБА_12 , який зазначив, що після смерті ОСОБА_5 та оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 його батьки з квартири по АДРЕСА_3 , разом переїхали проживати до спірної квартири.
Також суд констатує, що спірні дві кімнати входять до складу житлового приміщення (квартири) в якій, на час укладання договору довічного утримання, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на одну кімнату. Вказаний факт свідчить про наміри подружжя ОСОБА_6 поліпшити свої житлові умови, шляхом набуття у спільну власність квартири АДРЕСА_1 в цілому.
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що спірні дві кімнати у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 є об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_6 та підлягають поділу з визначенням рівності їх часток.

При вирішені зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 , суд виходив з наступного.
За час подружнього життя сторони придбали кімнату в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 . Право власності на яку на підставі договору Купівлі-продажу від 24.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №3933, було зареєстровано за ОСОБА_1 .
Нормами сімейного законодавства, умова належності майна, одержаного за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
З встановлених під час судового розгляду обставин справи, вбачається, що спірна кімната в квартирі спільного заселення була придбана сторонами в період шлюбу, при набутті права власності сторони у справі діяли за спільною згодою і в інтересах сім`ї. Тобто вказана кімната в квартирі спільного заселення є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, право кожного із них вважається набутим правомірно, поки незаконність набуття права власності не буде встановлена судом. Посилання ОСОБА_1 на придбання спірної кімнати в інтересах його матері ОСОБА_7 за надані нею грошові кошти не було підтверджено належними та допустимими доказами.
З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що презумпція спільності придбаного у шлюбі зазначеного майна не спростована ОСОБА_1 , а отже спірна кімната в квартирі спільного заселення є спільною сумісною власністю і підлягає поділу, з визначенням рівності їх часток.
При вирішенні заявленої ОСОБА_1 заяви, щодо застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_18 , суд виходить з наступного.
Відповідно до стт.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 2, 3 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , рішення набрало законної сили 28.08.2015 року.
Разом з тим, суд приходить до висновку, що враховуючи презумпцію спільної власності майна подружжя набутого за час шлюбу, про порушення своїх прав ОСОБА_4 дізналася у 07.09.2018 року, отримавши копії позовної заяви ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та ухвали про відкриття провадження у справі.
Таким чином, ОСОБА_4 не було пропущено встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
З урахуванням повного задоволення позовів, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 три кімнати спільного заселення у квартирі АДРЕСА_1 .

Розподілити майно набуте під час шлюбу :

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двох кімнат спільного заселення житловою площею 25,30 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину двох кімнат спільного заселення житловою площею 25,30 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину кімнати спільного заселення житловою площею 13,7 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кімнати спільного заселення житловою площею 13,7 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 27.07.2020 року.

СУДДЯ: І.О. ПРИТУЛЯК