Номер провадження: 22-ц/813/4007/20
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції України Хілініченка Артема Хошанга на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року представник Департаменту патрульної поліції України Хілініченко Артем Хошанг звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з позивачем, займаючи посаду інспектора патрульної поліції у м.Одесі. 11 лютого 2016 року перебуваючи на службі та керуючи службовим автомобілем Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 стала винуватцем ДТП, в результаті якого було пошкоджено службовий автомобіль, вартість матеріального збитку якого становить 69193 грн. Посилаючись на положення статей 1167, 1187, 1192 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію заподіяного працівником збитку у розмірі 69 193 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року позовні вимоги Департаменту патрульної поліції України залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Департаменту патрульної поліції України Хілініченко Артем Хошанг подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року та ухвалити нове, задовольнивши позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Залишаючи без задоволення позов Департаменту патрульної поліції України, суд першої інстанції виходив з неможливості застосування до виниклих між сторонами правовідносин загальних засад по відшкодуванню шкоди, визначених статтями 1166, 1187 ЦК України та стягнення з відповідача майнової шкоди у повному розмірі, згідно з заявленими позовними вимогами.

Проте, суд першої інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з наведених нижче обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції Управління патрульної поліції у м.Одесі, на посаді інспектора патрульної поліції.

11 лютого 2016 року ОСОБА_1 , виконуючи свої службові (трудові) обов`язки по охороні громадського порядку, керуючи службовим автомобілем марки Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м.Одесі, допустила зіткнення з іншим автомобілем, в результаті чого було пошкоджено службовий автомобіль.

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 22.03.2016 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 грн.

Відповідно висновку експертного дослідження Одеського науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру від 21 листопада 2016 року № 4, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок його ушкодження при ДТП від 11.02.2016 року становить 35 010,81 грн.

Згідно з актом виконаних робіт ТОВ «Автогруп» № АП-.07.2017 року вартість відновлювального ремонту автомобілю Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 69 193 грн.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію», в ст. 19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

В той же час, у Законі України «Про національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Враховуючи, що ОСОБА_1 під час керування службовим автомобілем і скоєння ДТП, внаслідок чого було пошкоджено службовий автотранспорт, виконувала трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, до правовідносин з відшкодування завданих нею, як працівником збитків, не підлягають застосуванню ст.1166, 1187, 1192 ЦК України, а можуть бути застосованими відповідні норми трудового законодавства. Цивільне право застосовується у випадку, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання службового автомобіля в особистих цілях.

При цьому судова колегія враховує, що згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, закону, а не само по собі посилання позивачем на певні норми законодавства.

Правильне застосування норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, при вирішенні спору по суті, Закон покладає на суд.

Правильно встановивши, що шкоду майну позивача відповідачем було завдано під час виконання нею службових обов`язків з охорони громадського порядку і що відповідач є атестованим працівником поліції та була визнана судом винною у скоєнні ДТП, вірно зазначивши, що ст.1166, 1187, 1192 ЦК України, якими керувався позивач заявляючи вимоги до відповідача, як до свого працівника, винними діями якого завдано шкоди майну роботодавця, суд першої інстанції разом з тим не застосував норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини між сторонами.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Проте, доказів, що між позивачем і відповідачем відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна, або, що дана шкода завдана умисно, не при виконанні трудових обов`язків, тощо, позивачем не надано.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Враховуючи наведене є помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у позові у повному обсязі виходячи лише з того, що норми законодавства, на які послався позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, без застосування судом тих норм закону, якими спірні правовідносини дійсно врегульовані.

Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд виходить з того, що вимоги позивача з відшкодування завданих його майну збитків, підлягають частковому задоволенню у межах розміру середнього місячного заробітку відповідача.

Тобто в цій частині вимоги позивача є обґрунтованими.

Набувши такого висновку, колегія звертає увагу на таке.

Згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Так, судом встановлено, що позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо не пізніше 22 березня 2016 року, з дня притягнення ОСОБА_1 постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 22 березня 2016 року до адміністративної відповідальності, проте до суду з цим позовом позивач звернувся 14 листопада 2017 року, тобто з пропуском річного строку, передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині вимог, які дорівнюють розміру середнього заробітку відповідача - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.

В іншій частині вимог про стягнення матеріальної шкоди, які перевищують середній заробіток відповідача, рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У зв`язку з тим, що позивачу відмовлено у позові, як в суді першої так і в апеляційній інстанції, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції України Хілініченка Артема Хошанга - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року про відмову у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в частині розміру середнього заробітку відповідача - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про компенсацію заподіяного працівником збитку у розмірі в частині вимог, які дорівнюють розміру середнього заробітку відповідача - залишити без задоволення у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 14.04.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін