Справа № 369/2777/19
Провадження № 2/369/224/20
13.04.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
Головуючої судді: Дубас Т.В.,
при секретарі Мазурик Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Свій мотивує наступним.
Він, ОСОБА_1 , є власником АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану частину будинку належить йому на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 04 травня 2006 року який зареєстрований в реєстрі під №1896.
В його будинку зареєстрована та ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, шлюб було розірвано Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 11 березня 2011 року.
Починаючи з 11 березня 2011 року, ОСОБА_2 приміщеннями в будинку АДРЕСА_2 не користується. ЇЇ особистих речей в будинку немає.
Обов`язків наймача жилого приміщення, пов`язаних з утриманням житлового приміщення та оплатою комунальних послуг, відповідач не виконує. Позивач сам сплачує всі комунальні послуги, утримує будинок в належному стані, робить необхідні ремонти.
Договору про збереження за відповідачем права користуванням житлом він не укладав. Будь які поважні причини щодо відсутності відповідача у його будинку відсутні.
Ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право на майно, що виникло до набрання чинності цим Законом визнається дійсним, якщо на момент виникнення такого права проведена реєстрація відповідно до діючих норм або чинне законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації такого права.
Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом.
Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 15, 16, ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просив визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_2 .
Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове не з`явилась. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена. Відзиву на позову заяву до суду не подала.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 , є власником АДРЕСА_1 .
В будинку зареєстрована ОСОБА_2 , яка була колишньою дружиною відповідача, що підтверджується копією будинкової книги.
Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2011 року встановлено що позивач з відповідачем не проживають разом протягом останніх двох місяців.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 405 житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_2 , є підставою для задоволення позову.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 16, 316 - 319, 321, 379, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 280-281 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Суддя: Дубас Т.В.