Провадження № 2/760/4403/20
В справі № 760/2974/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Шпори М.М.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу;

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочинів фіктивними, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів 501 204, 22 долари США боргу за договором позики, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 12 389 968, 76 гр.

Посилається в позові на те, що 29 вересня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким останньому було передано 246 981, 00 дол. США зі сплатою відсотків у сумі 3 201, 00 дол. США на місяць.

В подальшому продовження строків повернення позики ними було врегульовано шляхом надання відповідачем ОСОБА_3 розписки 12 червня 2017 року.

Вказаною вище розпискою визначено, що станом на 12 червня 2017 року сума боргу складає 247 000, 00 дол. США, позичальник зобов`язується повернути позику до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою відсотків за користування коштами за ставкою 10 відсотків річних.

Доказом укладення договору позики є розписки, видані відповідачем ОСОБА_3 29 вересня 2015 року та 12 червня 2017 року.

Зазначає, що в порушення досягнутих домовленостей позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання починаючи з вересня 2017 року.

Останній платіж було здійснено 10 серпня 2017 року на загальну суму 6 139,17 дол. США (4 150,00 дол. США основного боргу та 1 989,17 дол. США відсотків).

Станом на час звернення до суду заборгованість за договором позики становить 234 550. 00 доларів США.

З урахуванням домовленості про розмір відсотків - 10% річних, щомісячна сума відсотків до сплати становить 1 954, 58 доларів США, заборгованість з вересня 2017 року до моменту звернення до суду становить 57 685,93 дол. США (1 954,58 дол. США х 29 місяців).

З урахуванням цього, невиконання відповідачем умов договору позики, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та ст. 549 ЦК України просить стягнути з нього 20 896, 87 гр. річних та 188 071, 41 долари США пені.

З урахуванням того, що відповідачі є подружжям, перебувають у шлюбі, Договір позики укладався в інтересах сім`ї, вважає, що на підставі ст.65 СК України відповідачі мають нести солідардну відповідальність за виконання зобов`язань за договором позики.

На момент звернення до суду заборгованість за договором позики становить 501 204,22 дол. США, яка складається з:

- 234 550,00 дол. США - неповернута сума позики;

- 57 685,93 дол. США - проценти за користування позикою;

- 188 071,41 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання;

- 20 896,87 дол. США - 3% річних

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував.

Від імені відповідача звернувся до суду з зустрічним позовом і просить:

-визнати недійсними договір позики (розписку) від 29 вересня 2015 року як такий, що є фіктивним правочином;

-визнати недійсними договір позики (розписку) від 12 червня 2017 року як такий, що є фіктивним правочином.

Посилається на те, що на підтвердження факту отримання грошових коштів та відповідно укладення договору позики, мала виступати власноручно написана боргова розписка позичальника про отримання від позивача коштів у розмірі 246 981, 00 дол. США, проте, як вбачається з матеріалів справи, такої розписки позивач до суду не надав, як і не надано договору позики, на який він посилається.

Зазначає, що вказаний договір відповідачем не укладався і коштів від позивача він не отримував.

З ксерокопії, наданої позивачем від 29 вересня 2019 року вбачається, що він отримав еквівалент 246 981, 00 дол. США, але мова йшла виключно про цукор, який фігурує в рамках кримінального провадження №0002010 від 13 травня 2018 року.

Крім того, у вказаному документі сума зазначена цифрами 246 981, 00 дол. США, а прописом вказано еквівалент двохсот сорока шести тисяч доларів США.

Надана суду розписка від 12 червня 2017 року не містить відомостей і посилань про те, що вона була надана на виконання саме договору позики від 29 вересня 2015 року. Крім того, строки виконання зобов`язань, визначені розпискою і так званим договором позики, між собою різняться, як є відмінними і дата їх складання.

Позивачем не зазначено у позові та у будь-який спосіб не підтверджено наявності у нього грошових коштів у розмірі 246 981, 00 дол. США станом на 29 вересня 2015 року або станом на 12 червня 2017 року,а тому і не доведено можливості надання вказаної в позові суми в борг.

Вважає, що спірний письмовий договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання коштів, також з огляду на те, що розписка про отримання ним від позивача коштів відсутня, а наявні документи не свідчать про факт отримання цих коштів.

Крім того, слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні №0002010 від 13 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке порушено за заявою позивача.

У рамках даного кримінального провадження позивача було визнано потерпілою особою, а в подальшому постановою слідчого від 21 липня 2018 року - цивільним позивачем.

02 серпня 2018 року представник позивача, як цивільного позивача у кримінальному провадженні, звернувся до Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4 .

Саме з цих матеріалів йому стали відомі приведені у позивачем у позові обставини.

Так, з клопотання позивача та слідчого у цьому кримінальному провадженні та додатків до нього вбачається, що позивач, як ФОП, приблизно влітку 2014 року займався дрібнооптовою реалізацією цукру.

У подальшому, у 2014 році останній звернувся до відповідача ОСОБА_3 , як директора ТОВ «Світхаус», та запропонував перевезти цукор, який був розфасований у мішки вагою приблизно 400 000-500 000 кілограм, для його подальшої спільної реалізації, на склад, який був орендований товариством у іншого товариства.

Для зручності розрахунків вони домовились, що відповідач отримав від позивача грошову суму, яка є еквівалентною вартості товару в розмірі 246 981, 00 дол. США з оплатою відсотків щомісячно у сумі 3 201, 00 дол. США на строк до 31 березня 2016 року, що підтверджується копією відповідної розписки від 31 вересня 2016 року.

У подальшому, 02 жовтня 2017 року між сторонами було погоджено продовження строку виконання зобов`язань за вищезазначеним Договором позики на 365 днів до 02 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідною копією розписки від 02 жовтня 2017 року.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази підтвердження права власності та/або законного володіння позивача вищезазначеним товаром.

Вважає, що обгрунтованість вищевказаних висновків підтверджується також тими обставинами, що як у так званому договорі позики від 12 червня 2017 року, так і у вищевказаних розписках, матеріалах кримінального провадження вказується та підтверджується і отримання на зберігання/реалізацію, так і розрахунки цукром-піском.

Виходячи з цього, просить задовольнити зустрічний позов, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував.

Подав до суду відзив в якому зазначає, що лише 26 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_4 дізналась про існування спору між сторонами.

Позивач під час звернення до суду діє недобросовісно з корисливих мотивів, зловживає своїми процесуальними правами.

Крім того, позивач не надав до суду жодних письмових доказів на підтвердження викладених ним обставин.

Крім того, вважає, що звертаючись до суду із вимогою про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_4 , позивач не надає доказів того, що вона була обізнаною про укладення договору між ним та її чоловіком.

17 вересня 2020 року представник позивача подав до суду відзив на зустрічний позов.

Зазначає, що дійсно між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 у 2014 році мали місце ділові відносини щодо надання та зберігання цукру, який за домовленістю сторін був переданий та зберігався на складський приміщеннях відповідача ОСОБА_3 з метою його подальшої реалізації.

В подальшому вказаний цукор останнім був реалізований.

На початку червня 2017 року відповідач ОСОБА_3 запропонував зустрітись для повернення коштів за реалізований цукор і висловив прохання надати йому вказані грошові кошти в позику, озвучивши усі умови такої позики.

12 червня 2017 року під час запланованої зустрічі відповідач ОСОБА_3 передав йому кошти, отримані від реалізації цукру, в розмірі 247 000, 00 дол. США.

Цього ж дня отримані від відповідача кошти в розмірі 247 000, 00 долари США він передав йому в позику, які він зобов`язувався повернути до 10 грудня 2020 року з оплатою відсотків за користування коштами, а саме за ставкою 10 відсотків річних.

Грошові кошти відповідачу передавалися в присутності його дружини - відповідачки ОСОБА_4 та адвоката позивача.

Таким чином, правовідносини, що склались між ними за договором позики від 12 червня 2017 року, мали виключно грошову форму.

Крім того, дійсність укладеної угоди та справжні наміри відповідача виконати умови договору свідчить і той факт, що відповідач частково повернув кошти за вказані в розписці три періоди.

У жовтні 2017 року відповідач звернувся з проханням відстрочити виконання ним зобов`язань за договором позики у зв`язку з фінансовими труднощами.

У зв`язку з цим 04 жовтня 2017 року між ними була укладена угода про відстрочення виконання боргових зобов`язань, відповідно до якої відповідачу, як позичальнику, була надана відстрочка на виконання грошових зобов`язань, встановлених графіком платежів 12 червня 2017 року, строком на 5 місяців, починаючи з 10 вересня 2017 року і по 10 лютого 2018 року включно.

З 10 лютого 2018 року позичальник відновлює сплату позикодавцю грошових коштів на виконання боргових зобов`язань згідно погодженого сторонами 12 червня 2017 року графіку платежів, починаючи з сум, встановлених графіком з 10 вересня 2017 року.

При цьому кінцевий строк виконання боргових зобов`язань позичальника переноситься відповідно з 10 грудня 2020 року на 10 травня 2021 року.

В подальшому відповідач ОСОБА_3 припинив виконувати взяті на себе зобов`язання з повернення боргу та сплати відсотків.

Виходячи з цього, просить задовольнити первісний позов.

Представники відповідачів у судове засідання, призначене на 16 грудня 2020 року, черговий раз не з`явилися, не дивлячись на те, що дата судового засідання була судом узгоджена з представниками всіх сторін, як адвокатами, з урахуванням їх зайнятості в інших судових справах.

Представник відповідача ОСОБА_3 подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою дружини.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав клопотання про розгляд справи 16 грудня 2020 року в його відсутності та відсутності відповідачки в зв`язку з його участю в іншому судовому засіданні в іншому суді.

З матеріалів справи вбачається, що справа призначалася до розгляду в судовому засіданні, з урахуванням підготовчого, 11 разів.

Відповідачі та їх представники у жодне судове засідання на стадії підготовчого провадження не з`явилися, подаючи до суду різноманітні клопотання, в зв`язку з чим підготовче засідання було закрито в їх відсутності.

Не дивлячись на це, представникам відповідача судом була забезпечена можливість звернутися до суду з зустрічним позовом, який був прийнятий судом до розгляду, подати відзив на первісний позов та заявити та вирішити клопотання,тобто вчинити дії, які вчиняються на стадії підготовчого засідання.

В подальшому представники відповідачів продовжували в кожному судовому засіданні подавати до суду різноманітні клопотання, наслідком яких ставало оголошення перерви в справі, не з`являтися в судові засідання, та не вчиняючи дій, які б свідчили про їх зацікавленість у вирішенні спору.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього та викладеного вище, перебування справи в провадженні суду з лютого 2020 року, виходячи з визначених у статті 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності представників відповідачів.

Приймаючи таке рішення, суд враховує зміст статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Суд враховує, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, а саме з лютого 2020 року, відповідачі забезпечені правовою допомогою фахівців у галузі права - адвокатів, розгляд справи неодноразово відкладався в зв`язку з неодноразовими неявками в судові засідання представників відповідачів та вчинення ними інших дій, які перешкоджали розгляду справи по суті.

Суд враховує також і те, що відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи, як відповідачі, так і позивач є рівними перед законом і мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативними актами, на захист своїх інтересів державою, у тому числі право на своєчасний розгляд справи судом.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що наявна в матеріалах справи інформація підтверджує вжиття судом усіх визначених законом заходів для забезпечення участі відповідачів у судовому засіданні та виконання вимог як цивільного процесуального законодавства України в частині повідомлення про дату розгляду справи, так і статті 6 Конвенції.

З урахуванням цього та викладеного вище, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності представників відповідачів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, вихоячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 29 вересня 2015 року відповідачем була видан позивачу розписка про отримання в борг 246 981, 00 долара США з виплатою процентів в сумі 3 201, 00 долар США.

12 червня 2017 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 видав позивачу розписку про отримання позики в розмірі 247 000, 00 доларів США та зобов`язався повернути борг до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою процентів за ставкою 10% річних.

Вказаною розпискою сторонами був погоджений графік повернення позики з урахуванням відсотків.

З погодженого сторонами Графіка вбачається, що відповідач приступив до виконання умов договору позики, сплативши обумовлені за 3 місяці кошти, про що ним видавалися розписки, копії яких, у тому числі, надані представником відовідача.

04 жовтня 2017 року між сторонами договору позики була укладена угода про відстрочку повернення боргу строком на 5 місяців, починаючи з 10 вересня 2017 року і по 10 лютого 2018 року включно.

З 10 лютого 2018 року сплата боргу відповідачем ОСОБА_5 мала бути відновлена з кінцевим терміном погашення боргу до 10 травня 2021 року.

/ а.с. 7 - 8; 120 - 122; 145 /

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що 12 червня 2017 року відповідач мав повернути йому борг за попередньою розпискою і про зустріч з цією метою в цей день вони домовилися завчасно.

Саме в зв`язку з цим розписка була надрукована, оскільки умови позики вони узгодили по телефону.

Відповідач на обумовлену зустріч у ресторані привіз кошти, які мав йому повернути, вони їх перерахували і після цього відповідач розписався у розписці.

Розписку підписав та взяв кошти відповідач у присутності дружини - відповідачки ОСОБА_4 , а також свідка.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що, не дивлячись на вимогу про повернення боргу, грошові кошти йому не повернуті до цього часу і його повернення останній уникає.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладених з відповідачем договорів позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду належним чином завірену, у порядку ст.95 ЦПК України, розписку відповідача.

Наявність розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

Наявності вказаної розписки у позивача представники відповідача не спростували і з клопотаннями про витребування її оригіналу не зверталися.

З урахуванням цього та вимог ч.2 ст.95 ЦПК України, суд вважає доведеним факт виникнення між сторонами відносин договору позики.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 / щодо тлумачення укладення угод в інтересах сім`ї / при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Внаслідок укладення кредитного договору у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Таку правову позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц / провадження № 61-22579св18/.

Верховний Суд 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц /провадження № 61-1028св18/ висловив позицію, що тлумачення ч.4 ст.65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину.

Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Враховуючи ці обставини, мету отримання грошових коштів у борг та використання його в інтересах сім`ї відповідачів, як подружжя, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення суми боргу з обох відповідачів, як подружжя.

З боргової розписки вбачається, що предметом позики була іноземна валюта - долари США.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в валюті позики і таку позицію підтримав у судовому засіданні представник позивача.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення заборгованої суми за умовами договору в валюті позики.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання та зазначає, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач ОСОБА_3 , як позичальник, тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Як зазначено в розписці, відповідач ОСОБА_3 зобов`язався повернути позику до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою відсотків за користування коштами за ставкою 10 відсотків річних.

З Графіку погашення позики вбачається, що в ньому зазначено розмір щомісячних платежів з урахуванням процентів на залишок суми боргу.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що відповідач ОСОБА_3 перестав виконувати умови договору з вересня 2017 року, позику та проценти за користування коштами не сплачував у встановлені графіком строки.

29 січня 2020 року відповідачам була направлена вимога про повернення боргу.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що вимогам позивача відповідачами виконана не була.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням даних норм закону, суд приходить до висновку про ообгрунтованість вимог позивача і в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Отже, передумовою для стягнення пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

З приведеного позивачем розрахунку вбачається, що розмір відсотків за користування позикою складає 57 685, 93 дол. США, 188 071, 41 дол. США - нарахована пеня та 20 869, 87 дол. США - 3% річних.

Заперечуючи сам факт боргових зобов`язань, представники відповідачів наведених представнків позивача розрахунків не спростовували, своїх розрахунків не надавали.

Виходячи з цього, вимоги позивача підлягать задоволенню і в цій частині.

В той же час, з розрахунку позивача вбачається, що пеня ним розрахована з моменту прострочення першого платежу в вересні 2017 року і до моменту пред`явлення вимоги до відповідачів 29 січня 2020 року у розмірі 188 041, 41 долари США.

Відповідно до ст. ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес

За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначена, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в справі.

Представники відповідачів, заперечуючи проти позову взагалі, такої какої заяви до суду не подавали.

Однак, ч.3 ст.551 ЦК України передбачено,що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збиткі, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З урахуванням викладеного вище, суми боргових зобов`язань за договором позики, стан зодоров`я відповідача ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про зменшення суми пені та стягнення з відповідачів пені в розмірі 79 072, 00 дол. США в межах річного строку.

Право суду стягувати неустойку та річні в іноземній валюті передбачено і постановою Великої Палати Верховного Суду в справі № 761/26293/16-ц від 20 березня 2019 року, яка, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Що стосується зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується, і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

З точки зору закону фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватись фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у справі № 6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року та ряду інших у відповідній категорії справ, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 приступив до виконання умов договору позики, сплативши, відповідно до Графіку платежів, обумовлені ним суми за 3 місяці.

Це ж підтверджують і розписки позивача, видані відповідачу, про отримані від нього кошти, надані до суду представником відповідача.

Крім того, сторони узгоджували питання відстрочення виконання умов договору та повернення позики.

Будь-яких доказів, які б спростовували виконання відповідачем умов договору за 3 приведені місяці та домовленостей про його виконання, представник відповідача не надав.

Крім того, які ознаки фіктивності наявні в діях обох сторін за договором позики, як того вимагає закон, у зустрічному позові не приведено і будь-яких доказів фіктивності до суду не надано.

В обґрунтування фіктивності представник відповідача посилається на ту обставину, що насправді гроші позивачем відповідачу не передавалися, а їх відносини ґрунтуються на продажі цукру, тобто спільному бізнесі сторін.

Тобто, фактично доводиться безгрошовість договору позики.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи дане правове обґрунтування та приведене вище, відсутності доказів заявлених вимог зустрічного позову та недоведення приведених у зустрічному позові вимог, підстави для його задоволення відсутні.

Суд не приймає до уваги запереченя представників відповідачів щодо відсутності між сторонами відносин, що випливають з договору позики, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-63 цс13 від 19 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З боргової розписки від 12 червня 2017 року вбачається, що її предметом були гршові кошти в розмірі 247 000, 00 доларів США.

При її підписанні сторони досягли домовленості щодо виконання умов договору шляхом щомісячних платежів.

На звороті вказаної розписки зазначено, що повернення коштів щоразу мало фіксуватися розпискою позивача, як позичальника.

Факт повернення коштів протягом 3-х місяців підтверджується наданими представником відповідача розписками позивача.

З розписки також убачається, що сторони дійшли згоди про часткове повернення відповідачем боргу товаром - цукром не частіше одного разу на 2 місяці на суму чергового платежу.

При цьому сторони погодили, що будь-які домовленості, підписані до 12 червня 2017 року, втрачають свою силу.

Крім того, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що кримінальне провадження за зверненням позивача закрите і справа знаходиться в архіві управління поліції.

Зазначив також, що відповідачі, ухиляючись від повернення боргу, провели відчуження належного їм майна і на даний час позивач оспорює укладені ними з метою уникнення повернення боргу,угоди.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити

наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Тобто, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі зацікавлена сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Тобто, виконаний або частково виконаний правочин не може бути визнаний фіктивним.

Що стосується решти тверджень, вкладених у зустрічному позові, суд виходить з того, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

З урахуванням цього та викладеного вище правового обгрунneвання твердження представника відповідача ОСОБА_3 , викладені в зустрічному позові, не можуть бути прийняті до уваги.

З урахуванням викладеного вище суд також не приймає до уваги заперечення представника відповідача ОСОБА_4 щодо її необізнаності про укладений договір позики,а, виходячи з цього, відсутності визначених законом підстав для стягнення суми боргу солідарно з відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідною до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10 510, 00 гр.

Керуючись ст. 65 СК України, ст.ст.15,16,192, 202-204, 215, 234, 509, 533, 549, 610-612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 /, ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_3 / 234 550, 00 доларів США боргу, 57 685, 93 долари США відсотків, 79 072, 00 долари США пені та 20 896, 87 доларів США річних.

В решті позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочинів фіктивними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 /, ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 . ІН НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_3 / 10 510, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва