Провадження №22-ц/812/65/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2020 року м. Миколаїв

справа № 472/1123/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова Олексія Віталійовича - на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 18 жовтня 2019 року під головуванням судді Кучерявенка С.С. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 21 жовтня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 1997 року вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_2 , яка не є її родичем та членом сім`ї, а була дружиною її сина - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в шлюбі з яким вона перебувала близько року. Як вказала позивач, відповідач не бере участі в утриманні житла, її реєстрація у спірному житлі не дає можливості позивачці скористатися житловою субсидією та проживання ОСОБА_2 перешкоджає позивачці користуватися своєю власністю.

Посилаючись на викладене, з метою усунення перешкод у її вільному користуванні та розпорядженні власністю, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Чабанова А.О. просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність доводів позивачки щодо наявності у неї перешкод у користуванні будинком та на відсутність підстав для виселення відповідачки зі спірного будинку.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О.В. -просив скасувати рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. Апелянт посилався на помилковість висновків суду щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки суд неправильно визначив зміст правовідносин, застосувавши до спірних правовідносин положення ст. ст. 156, 116 ЖК УРСР, тоді як позивач обгрунтовував свої вимоги положеннями ст.41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, якими гарантовано право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном вимагати усунення перешкод у здійснені ним цього права. За такого, на думку апелянта, позивач обрала належний спосіб захисту своїх порушених прав, пред`явивши вимогу про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки відповідач, не будучи членом сім`ї власника будинку, не бажає добровільно виселитися та знятися з місця реєстрації проживання. Також при вирішенні справи суд не врахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Усіков О.В. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Чабанова А.О. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 1997 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , жилою площею 26,1 кв.м. (а.с. 10-11).

Відповідач ОСОБА_2 з 09 березня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином позивачки - ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с. 9, 43), дітей від шлюбу не мають.

Відповідно до довідки Веселинівської селищної ради Веселинівського району №1543 від 30.09.2019 року ОСОБА_2 проживає у спірному житловому приміщенні з 2008 року, а згідно записів у будинковій книзі - з 22 травня 2014 року зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 45, 14-21).

Позивач ОСОБА_1 з 07 квітня 1988 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте в даному будинку не проживає, але має намір вселитися та проживати у своїй власності.

Судом першої інстанції також встановлено, що між сторонами виникають суперечки щодо проживання в одному будинку.

Виселитися з житлового будинку у добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється, що підтверджується актом від 15.06.2019 року (а.с. 22).

Як вбачається з листів Веселинівського відділення Вознесенського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області №5372/60-2017 від 28.08.2017 року та №3151/60-2017 від 05.05.2018 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу перешкод з боку ОСОБА_2 у вселенні позивачки до спірного житлового приміщення (а.с. 74, 75).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, між тим, існування таких обставин позивачкою не доведено. Крім того, суд вважав, що ОСОБА_1 була повинна звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вселилася відповідачка в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а ОСОБА_1 як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Між тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власницею спірного будинку, вела з нею спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, а, отже, була членом її сім`ї.

Тому право користування спірним будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позову про те, що право користування ОСОБА_2 чужим майном - будинком ОСОБА_1 - також припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позову ОСОБА_1 та про обрання нею неналежного способу захисту.

Таким чином, оскаржуване рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування сплаченого позивачкою судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу в розмірі 1 921 грн. (768грн. 40коп. + 1 152грн.60грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Усікова Олексія Віталійовича - задовольнити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору в розмірі 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2020 року