Провадження № 2/712/445/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 липня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Пересунька Я.В.,

при секретарі - Дядюрі І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Черкаської міської ради про часткове визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на самочинне будівництво,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом просить визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 4 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині дарування 2/6 часток господарських та побутових будівель і споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д»; визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж площею 2,10 кв.м., що позначений на технічному паспорті під літ. «Е» по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину самочинно збудованого гаража літ. «З» та сараїв літ. «И», «д».

Позов обґрунтовано тим, що згідно з довідкою ЧООБТІ від 23 липня 2007 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3 (1/2+1/6+1/6) та ОСОБА_1 (1/6). Крім того, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 33 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були власниками земельної ділянки площею 609 кв.м., із визначенням ідеальних часток 83,3 %, та 16,7 % відповідно.

Під час проживання у вказаному домоволодінні без відповідного дозволу було збудовано гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д». Зокрема, у 1995-1996 роках позивач за згодою своєї матері ОСОБА_3 побудував на їх земельній ділянці власними силами та за допомоги тестя ОСОБА_4 , за власні кошти, гараж літ. «Е». Оскільки між позивачем та матір`ю не виникало суперечок щодо вказаного гаража і він постійно ним користувався, то не поспішав узаконювати таке будівництво. Крім того, позивач збудував частину огорожі, позначену на плані № № 1-5 та брав участь у будівництві іншого спільного на той час майна, що було збудовано без відповідного дозволу.

Через деякий час ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно і рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси у справі № 2-4423-2007 від 6 листопада 2007 року такий позов було задоволено та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 .

3 вересня 2015 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала ОСОБА_2 3/6 часток житлового будинку (літ. А-І, а, а1, а2 площею 68 кв.м.) з належними до нього господарськими спорудами (літня кухня - Б, вбиральня - В, погріба - Г, М, сараї - Д, И, К, Л, д, гаражі - Е, Ж, З, літній душ - Н, огорожа № № 1-4, 6, замощення №1) по АДРЕСА_1 та 500/1000 часток земельної ділянки площею 0,0609 га за тією ж адресою.

4 серпня 2016 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором подарувала ОСОБА_1 2/6 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 та 333/1000 часток земельної ділянки площею 0,0609 га за тією ж адресою.

Таким чином, на час звернення до суду з позовом співвласниками ідеальних часток домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

25 травня 2018 року апеляційним судом Черкаської області було скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-4423/2007 від 6 листопада 2007 року та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Таким чином, гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 не становлять об`єкти нерухомості, а є будівельними матеріалами.

У 2018 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування від 3 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за якими остання набула у власність 3/6 частин будинку та господарських споруд, а також 500/1000 земельної ділянки за вищевказаною адресою.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 29 січня 2019 року в задоволенні цього позову було відмовлено, але постановою апеляційного суду Черкаської області від 3 травня 2019 року рішення суду першої інстанції частково скасовано, а позов ОСОБА_1 частково задоволено, а саме: визнано недійсним договір дарування від 3 вересня 2015 року в частині дарування 3/6 часток гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д». Цією ж постановою суду апеляційної інстанції встановлено порушення прав ОСОБА_1 як власника будівельних матеріалів гаража, що на плані позначений літерою «Е».

На думку позивача, звернувшись у 2007 році до суду та отримавши на свою користь судове рішення, ОСОБА_3 отримала можливість зареєструвати за собою право власності на самочинно збудовані господарські будівлі та споруди (гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д»), не врахувавши, що ОСОБА_1 , також має свою частку у цих приміщеннях, оскільки на той час був співвласником 1/6 частки домоволодіння та 16,7 % земельної ділянки і брав участь у їх будівництві. Водночас скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції у справі № 2-4423/2007 від 6 листопада 2007 року означає, що скасовано правову підставу, відповідно до якої відповідач ОСОБА_3 зареєструвала право власності на вказані вище господарські споруди, а в подальшому уклала договір дарування на користь ОСОБА_2 , в тому числі й цих споруд.

За таких обставин, на думку позивача, договір дарування від 4 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має бути визнаний судом недійсним в частині дарування 2/6 часток гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», оскільки скасовано правову підставу, відповідно до якої дарувальник вважалась власником такого подарованого майна.

Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на гаражі літ. «Е», а також на 1/2 частини гаража літ. «З», сараїв літ. «И», «д», то обставини належності ОСОБА_1 будівельних матеріалів, з яких збудовано гараж літ. «Е», встановлено постановою апеляційного суду Черкаської області від 3 травня 2009 року у справі № 712/8316/18, а інше майно відповідає вимогам ДБН (щодо нього було складено технічний паспорт, який не містить позначок про порушення будівельних норм і правил), до того ж ОСОБА_1 ним користується.

Крім того, визнання за позивачем права власності на зазначені гаражі та сараї не порушує прав інших осіб, а також Черкаської міської ради, оскільки це майно збудовано на належній позивачу земельній ділянці, є відомості про згоду Управління містобудування та архітектури Черкаського міськвиконкому від 27 липня 2007 року № 228 на введення вказаного майна в експлуатацію, а також відомості про згоду сусідів-власників суміжних домоволодінь на узаконення такого самочинного будівництва і про сплату штрафу за самочинне будівництво.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

9 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позов, в якому вона проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтовано тим, що позивач не надає жодних доказів порушення його прав відповідачами; відсутні докази, що в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості здати нібито побудовані ним споруди в експлуатацію та зареєструвати право власності на такі споруди. На думку відповідача, позивачем не доведено порушення його прав оспорюваним договором дарування, як і тієї обставини, що саме позивач і виключно за його власні кошти здійснював будівництво спірних об`єктів. Відповідач також звертає увагу на те, що підстав для визнання права власності на самочинно збудоване не рухоме майно за ст. 376 ЦК України позивач не наводить, а земельна ділянка під такими об`єктами хоч і належить їй та позивачу на праві спільної часткової власності, але не виділена в натурі. Відповідач також звернула увагу на те, що оскільки позивач зазначає, що брав участь у будівництві спірних об`єктів у 1995-1996 роках, то і його частка в них має визначатись виходячи з розміру його частки у праві власності на той час (1/6) (а.с. 56-57, т. 2).

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 22 жовтня 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням КЦС ВС у цивільній справі № 712/8316/18.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 7 травня 2020 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою від 20 травня 2020 року, яку внесено до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

У вступному слові в судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Чорноіваненко Д.О. позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та її адвокат Самофал В.І. проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представники Черкаської міської ради Михно Р.М. та Кирман В.О. поклались на розсуд суду при вирішенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та водночас заперечили проти задоволення позову в частині вимог про визнання права власності на самочинне будівництво. Додатково пояснили, що вимоги про визнання права власності на самочинно збудований гараж ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на ст. ст. 375, 376 ЦК України, але не навів жодних доказів на підтвердження того, що збудовані споруди відповідають вимогам санітарно-епідеміологічних, природоохоронних вимог і що їх прийнято в експлуатацію згідно вимог чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що згідно з довідкою ЧООБТІ від 23 липня 2007 року будинковолодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності за: ОСОБА_3 (частка 1/2) на підставі свідоцтва про право власності, виданого держнотконторою 1 серпня 1973 року № 1-7913; ОСОБА_3 (частка 1/6) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 1 серпня 1973 року № 1-7915; ОСОБА_3 (частка 1/6) на підставі договору дарування, посвідченого держнотконторою 05 січня 1989 року № 2-66; ОСОБА_1 (частка 1/6) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 01 серпня 1973 року № 1-7915.

Таким чином, станом на 23 липня 2007 року ОСОБА_3 була власником 5/6 частки будинковолодіння, а ОСОБА_1 - 1/6.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 33 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були власниками земельної ділянки площею 609,0 кв. м, в спільній частковій власності (за адресою: АДРЕСА_1 ) із визначенням ідеальних часток відповідно: 83,3% за ОСОБА_3 та 16,7 % за ОСОБА_1

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 листопада 2007 року у справі № 2-4423/07 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 .

4 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори дарування 2/6 частки житлового будинку (літ. А-1, а, а1, а2, загальною площею 68,0 кв. м) з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (літня кухня - Б, вбиральня - В, погріба Г, М, сараї - Д, И, К, Л, д, гаражі - Е, Ж, З; літній душ - Н, огорожа - № 1-4, 6, замощення № І), що знаходиться в АДРЕСА_1 , та 333/1000 частки земельної ділянки площею 0,0609 га за тією ж адресою.

У вказаного домоволодіння та земельної ділянки на даний час є два співвласники: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , які володіють ідеальними частками (по 1/2 чи 3/6) на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року у справі № 2-4423/07 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 листопада 2007 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно.

Щодо позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування від 4 серпня 2016 року.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

У статті 361 ЦК України закріплено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (у разі необхідності зазначена особа може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Під час розгляду цієї справи суд враховує, що укладаючи на користь ОСОБА_1 оспорюваний договір дарування 2/6 часток житлового будинку (літ. А-1, а, а1, а2, загальною площею 68,0 кв. м) з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, зокрема й гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», ОСОБА_3 вважала себе їх власником на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 листопада 2007 року.

Проте апеляційним судом Черкаської області рішення суду першої інстанції від 6 листопада 2007 року про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки ОСОБА_3 без відповідного дозволу було добудовано приміщення гаражів.

Таким чином, із скасуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 листопада 2007 року ОСОБА_3 не набула права власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 .

З огляду на статтю 217 ЦК України є підстави визнати недійсним договір дарування від 4 серпня 2016 року саме в частині дарування ОСОБА_3 ОСОБА_1 гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудоване майно.

Згідно із ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимоги про визнання права власності на самочинно збудований гараж площею 2,10 кв.м., що позначений на технічному паспорті під літ. «Е» по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину самочинно збудованого гаража літ. «З» та сараїв літ. «И», «д», ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимог тим, що обставини належності йому будівельних матеріалів, з яких збудовано гараж літ. «Е», встановлено постановою апеляційного суду Черкаської області від 3 травня 2009 року у справі № 712/8316/18, а інше майно відповідає вимогам ДБН (щодо нього було складено технічний паспорт, який не містить позначок про порушення будівельних норм і правил), до того ж ОСОБА_1 ним користується.

Водночас зміст постанови апеляційного суду Черкаської області від 3 травня 2009 року у справі № 712/8316/18 не дає підстав дійти висновку, що цим рішенням встановлено, що саме ОСОБА_1 належать будівельні матеріали, з яких було збудовано гараж літ. «Е», гараж літ. «З» та сараї літ. «И», «д».

Не здобуто таких доказів і судом під час розгляду цієї справи.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 (колишній чоловік відповідача ОСОБА_2 ) суду пояснив, що гараж літ. "Е" будував його тесть. Водночас ОСОБА_2 також купувала певні будівельні матеріали (плити перекриття та шлакоблоки), але на будівництво якого саме об`єкту в домоволодінні їх було використано - свідку не відомо. Щодо позивача, то свідку відомо, що він допомагав при будівництві "времянки", але не відомо чи брав він участь при будівництві гаражів.

Крім того, суд не може заміняти своїми рішеннями - рішення уповноважених державою органів щодо введення конкретного нерухомого майна в експлуатацію та щодо перевірки збудованих об`єктів нерухомого майна на їх відповідність Державним будівельним нормам та санітарно-епідеміологічним правилам, а наданий технічний паспорт не містить відповідної інформації.

З огляду на викладене, підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на гараж літ. «Е» по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину самочинно збудованого гаража літ. «З» та сараїв літ. «И», «д» - відсутні.

Керуючись ст. ст. 19, 81, 82, 89, 141, 259, 264-265, 268 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку, укладений 4 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 3933, в частині дарування 2/6 частки гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д».

В іншій частині позову - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м.Черкас протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, з урахуванням положень пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України щодо набрання законної сили судовими рішеннями під час дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Черкаська міська рада, , юридична адреса: м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 36.

Повний текст рішення суду складено 24 липня 2020 року.

Суддя: Я.В. Пересунько