П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 556/1395/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/256/20

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: суддя Іванків О.В.,

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

о 18 год. 03 хв. 03 листопада 2016 року в смт. Володимирець

Рівненської області

Повний текст складено: 07 листопада 2016 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Берестівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області

відповідач2: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Сектор Державної реєстрації Володимирецької районної державної адміністрації;

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Берестівської сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Сектор Державної реєстрації Володимирецької районної державної адміністрації; про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради та державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції; про визнання незаконним та скасування рішення Берестівської сільської ради № 608 від 10 липня 2015 року. Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який проживав в с. Острівці Володимирецького району. Після смерті батька відкрилась спадщина у формі майна та майнових прав, яку, як спадкоємець першої черги, прийняв у відповідності до правил, визначених ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини. За життя спадкодавцеві було передано у власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,48 га, що підтверджується архівним витягом з рішення №3 від 21.03.1997 року Берестівської сільської ради, яке не змінене, не скасоване і є чинним як на час смерті батька, так і в даний час. Проте Берестівська сільська рада, не скасовуючи рішення про виділення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , рішенням №608 від 10 липня 2015 року затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку. При цьому фактично позбавила його, як спадкоємця, права оформити документи на право власності на земельну ділянку, що була законно виділена спадкодавцеві, оскільки надала цю ж ділянку у власність ОСОБА_2 . На переконання позивача, такі дії порушують вимоги п.п. 1 розділу Х Перехідних і прикінцевих положень Земельного кодексу України, за якими рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Доводить, що передана ОСОБА_2 земельна ділянка не була вільною і в жодному разі не належала до земель запасу сільської ради, як це зазначено у рішенні. Крім того, при передачі земельної ділянки ОСОБА_2 сільською радою порушено її цільове призначення з земель сільськогосподарського призначення передана під будівництво, тоді як батькові позивача земельну ділянку було передано з дотриманням цільового призначення для ведення підсобного господарства.

З наведених мотивів просив скасувати рішення Берестівської сільської ради від 10 липня 2015 року №608 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність" та державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий №:02:001:0143, площею 0,25 га по АДРЕСА_1 .

У запереченні на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Крестинська Л.А. доводячи безпідставність позовних вимог зазначала, що позивач не навів і не надав суду жодних відомостей щодо того, яку конфігурацію мала земельна ділянка його батька, де саме були межі такої земельної ділянки та її географічне розташування. Сам факт визнання Берестівською сільською радою факту того, що до площі землі позивача ОСОБА_1 включено площу земельної ділянки ОСОБА_2 , висловлений в листі №105 від 16 лютого 2016 року, не є доказом такого перетинання, адже має підтверджуватися відповідною землевпорядною документацією. Спростовуючи позицію позивача про те, що виділена ОСОБА_2 земельна ділянка не була вільною, покликалась на довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми №6-зем), відповідно до якої земельна ділянка площею 0,25 га, яка проектувалась до відведення у власність ОСОБА_2 , є землями запасу і не знаходиться у власності чи користуванні певних осіб. Щодо цільового призначення земельної ділянки, вказала, що у відповідності до ст. 20 ЗК України повноваження щодо зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки належать до відання саме органу сільського самоврядування. Встановлений порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, а саме за відповідним проектом землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність дотриманий. Адже у проекті землеустрою є погодження всіх органів на таку зміну, при цьому розглядалось питання про відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва при вилученні земель сільськогосподарського призначення та було зафіксовано у землевпорядній документації, що проектант звільнений від такого відшкодування на підставі ст. 207, 208 ЗК України, зокрема у зв`язку із тим, що земельна ділянка передбачатиметься для забудови житла. Така зміна цільового призначення узгоджується із Генеральним планом забудови села Острівці, затвердженим рішенням Берестівської сільської ради від 27 травня 2013 року №211.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області 04 липня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 липня 2016 року у справі замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, на сектор Державної реєстрації Володимирецької районної державної адміністрації.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Берестівської сільської ради №608 від 10.07.2015 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність" про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № :02:001:0143.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи і порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд послався як на доказ на лист №105 від 16 лютого 2016 року, де сільська рада визнавала факт, що земельна ділянка ОСОБА_1 зменшилась за рахунок земельної ділянки ОСОБА_2 . Однак ця обставина не була встановлена в судовому засіданні, а відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, не визнаючи даний факт. Крім того, представник відповідача1 в судовому засіданні пояснила, що на час, коли виділялася земельна ділянка батькові позивача, вона не працювала в Берестівській сільській раді і обставинами відносин не володіє.

Суд попередньої інстанції з`ясував, що згідно з погосподарською книгою за 1995-2000 роки ОСОБА_3 у 1997 році, тобто станом на момент прийняття рішення про передачу йому земельної ділянки площею 0,73 га, мав у користуванні земельну ділянку площею 1,13 га, з них під будівлями - 0,03 га. Однак відповідно до листа Берестівської сільської ради № 1014 від 26 вересня 2016 року земельно-кадастрової книги станом на 21 березня 1997 року не існувало. Інші сторони також не надавали земельно-кадастрових книг для огляду в судовому засіданні, в зв`язку з цим суд не міг їх оглянути і на їхній підставі встановлювати обставини.

Також судом у своєму рішенні зазначено розміри земельної ділянки: площа, довжина та ширина, що передавались ОСОБА_3 у 1997 році із замірів, зроблених протягом 1993-1994 років, завірених підписом та печаткою Берестівського сільського голови. Проте дані заміри не відносяться до періоду, коли земельну ділянку передавали у власність ОСОБА_3 , тобто не є належними до предмету спору, адже з 1994 до 1997 року земельні ділянки, що були у користуванні ОСОБА_3 , могли змінювати площу. Дані заміри не відповідають й записам у погосподарській книзі за цей період, адже в погосподарській книзі за 1991-1994 роки рахується 0,50 га землі за ОСОБА_3 . Неможливо встановити, де знаходиться ця земельна ділянка. В судовому засіданні було оглянуто оригінал зошиту, з якого зроблена ксерокопія вказаних замірів. Втім, цей зошит не має назви, не містить жодної вказівки на період, коли проводились виміри, хто їх проводив, він не є прошитий і непронумерований. Наявність перекреслень, а також додаткових записів олівцем свідчить лише про те, що це міг бути чорновик певного працівника органу сільського самоврядування, а не офіційний документ Берестівської сільської ради з питань землевпорядкування.

Не згоден й з висновком суду щодо накладення земельних ділянок в розмірі 0, 0883 га. Такий доказ як Витяг з карти с. Острівці (вулиці Поліська та Героїв і Небесної сотні) у справі відсутній. Із схематичних зображень та технічних креслень в матеріалах справи, зокрема з викопіювання із генерального плану забудови с. Острівці Володимирецького району, схеми розташування земельної ділянки ОСОБА_2 , абрису земельної ділянки ОСОБА_2 Витягу з карти с. Острівці не вбачається. Тому не можна зробити об`єктивного висновку про накладення меж.

Судом попередньої інстанції не спростовано доводи ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 могла зменшитись за рахунок земельної ділянки, яка виділена ОСОБА_4 , оскільки станом на 21 березня 1997 року ця земельна ділянка не існувала як окрема, а була виділена лише 28 лютого 2003 року. Тобто заявник допускає, що частиною цієї земельної ділянки міг користуватись в 1997 році ОСОБА_3 . Довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми №6-зем), що є в матеріалах даної цивільної справи, вбачається, що земельна ділянка площею 0,2500 га, яка проектувалась до відведення у власність ОСОБА_2 , є землями запасу, а не відноситься до власності чи користування певних осіб. Довідка є складовою частиною землевпорядної документації.

Вважав, що землевпорядну документацію щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 виготовляв сертифікований інженер-землевпорядник, який є фахівцем у профільній галузі. Натомість твердження суду ґрунтуються на власному переконанні і не підкріплюються висновками фахівця у землевпорядній галузі.

З викладених міркувань просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийнявши нове, яким у позові відмовити.

У поданому запереченні на апеляційну скаргу позивач просив залишити оскаржуване судове рішення без змін. Вказував, що спірна земельна ділянка була колгоспною, а згодом виміряна землевпорядником та передана рішенням Брестівської сільради №3 від 21 березня 1997 року його батькові у власність. На час смерті останнього позивач з ним проживав, а тому успадкував землю. Протягом тривалого часу її обробляла сім`я ОСОБА_1 , вона була огороджена, мала встановлені розміри, які в сукупності становили 0,73 га. Місце розташування підтверджено показаннями свідків. Факт зменшення успадкованої позивачем землі за рахунок наданої ОСОБА_2 підтверджено й листом сільської ради, який, на переконання позивача, є належним та допустимим доказом.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Берестівської сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа: реєстраційна служба Володимирецьке районне управління юстиції; про скасування рішення Берестівської сільської ради № 608 від 10 липня 2015 року, скасування за ОСОБА_2 державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 606,11 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, де просив скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Володимирецького районного суду від 03 листопада 2016 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_2 , а також урахувавши висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано, рішенням Берестівської сільської ради Володимирецького району № 3 від 21 березня 1997 року, обґрунтованим Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", передано у власність батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,48 га в межах населеного пункту.

Після смерті спадкодавця позивач прийняв спадщину в порядку, встановленому пунктом 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, адже на час відкриття спадщини проживав зі спадкодавцем в с. Острівці Володимирецького району, тобто ОСОБА_1 успадкував й право власності на спірну земельну ділянку.

Правилами статей 6, 67 ЗК Української РСР 1990 року, що був чинним на час передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, передбачено право громадян України на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Статтею 23 ЗК Української РСР 1990 року визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" (далі - Декрет).

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-111 прийнято нову редакцію Земельного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у ст. 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запису земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю.

Так, та обставина, що батько позивача не звернувся до органу сільського самоврядування чи інших державних органів для реєстрації земельної ділянки, не свідчить про втрату його сином, як спадкоємцем прав і обов`язків, цього ж права. Тобто дане право ОСОБА_1 існує і воно не є припиненим.

Між тим, в подальшому, 10 липня 2015 року рішенням Берестівської сільської ради № 608 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

13 серпня 2015 року відповідач2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку в АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:001:0143.

Проте, як вбачається з листа Берестівської сільської ради № 105 від 16 лютого 2016 року, частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка передана у власність ОСОБА_2 , знаходиться на земельній ділянці, що передана у власність ОСОБА_3 та успадкована ОСОБА_1 .

Той факт, що частина успадкованої позивачем земельної ділянки була відчужена оспорюваним рішенням Берестівської сільської ради на користь ОСОБА_2 підтверджується й допитаними судом попередньої інстанції свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зазначених обставин відповідач2 не спростував.

З викопіювань оглянутих судом погосподарських та земельно-кадастрових книг органу сільського самоврядування видно, що в користуванні сім`ї позивача перебувала земельна ділянка площею 0,73 га, з установленими розмірами (в саженях), довжина ділянки: 92 сажені (196,26 м) з однієї сторони та 72 сажені (153,62 м) з другої сторони. Ширина ділянки: 24 сажені (51,20 м) з однієї сторони та 22 сажені (46,94 м) з другої сторони (а.с. 64).

Згідно зі схемою розташування земельна ділянка ОСОБА_2 , яка передбачалась йому для відведення у власність, знаходиться по АДРЕСА_1 . Вона розпочинається від проїжджої частини, межує із земельною ділянкою ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , а її гранична межа закінчується перед земельною ділянкою ОСОБА_9 , що знаходиться на АДРЕСА_3 , яка пролягає паралельно (а.с. 38). Схему, як і викопіювання із генерального плану забудови с. Острівці Володимирецького району (а.с. 37), яке також відображає саме таке розташування земельних ділянок, тобто збігається зі змістом цієї схеми, погоджено Берестівським сільським головою та головним архітектором Володимирецького району Рівненської області.

Щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_4 , то вона обабіч межує із сусідніми земельними ділянками ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , а її границя прилягає до земель ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , тобто перетинається з наданою оспорюваним рішенням Берестівської сільської ради Володимирецького району земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Тому покликання автора апеляційної скарги на неможливість встановити накладення спірних земельних ділянок з огляду на відсутність документів, які б конкретизували цю обставину та в яких повинно бути відображене чітке розташування наданої рішенням №3 від 21 березня 1997 року Берестівської сільської Ради народних депутатів Токарю ОСОБА_11 . земельних ділянок, є необґрунтованими, адже спростовуються у своїй сукупності наявними в матеріалах справи доказами.

Поготів, факт накладення земельних ділянок підтверджується й доданою до касаційної скарги технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки наданої ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, зокрема погодженим суміжними власниками та землекористувачами, у т.ч. й ОСОБА_9 , планом земельної ділянки (а.с. 160, зв.).

Як зазначено в абз. десятому Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини.

Отже, колегія суддів бере до уваги й надані до суду касаційної інстанції докази, оскільки принцип змагальності не повинен виключати необхідність всебічного і повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

При цьому з огляду на очевидне порушення рішенням Берестівської сільської ради Володимирецького району №608 від 10 липня 2015 року особистих прав ОСОБА_1 на землю у призначенні в справі судової експертизи задля встановлення розміру накладення меж земельних ділянок немає потреби, оскільки для визнання незаконним оспорюваного рішення органу сільського самоврядування достатньо існування самого факту розташування (конфігурації) земельних ділянок на певному відрізку, а саме біля суміжних землевласників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з роз`ясненнями, даними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність.

Отже, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Оскільки апеляційну скаргу відхилено, тому понесений відповідачем2 при її поданні судовий збір згідно зі ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 367-368, 375, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24.07.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків