КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №360/1518/19 Головуючий у І інстанції Унятицький Д.Є.
Провадження №22-ц/824/8376/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 15 лютого 2007 року був призначений на посаду директора Відокремленого структурного підрозділу «Пенізевицьке кар'єроуправління».

Згідно з режимом роботи мав п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями - субота та неділя. 03 січня 2012 року він ознайомлений під розписку з графіком роботи Пенізевицького кар'єроуправління на 2012 рік при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями, тривалістю робочого дня 8 годин при 40-годинному робочому тижні.

Згідно з вказаним графіком роботи на 2012 рік 28 квітня 2012 року припадало на суботу.

В період з 04 січня 2012 року по 27 квітня 2012 року за станом здоров'я перебував на стаціонарному лікуванні.

Після лікарняного він, як керівник підприємства, в суботу 28 квітня 2012 року вийшов на роботу щоб проконтролювати роботу підприємства, але не зміг потрапити до свого кабінету через зміну замків у дверях.

Те, що він намагався приступити до виконання своїх посадових обов'язків 28 квітня 2012 року, підтвердили працівники Пенізевицького кар'єроуправління, показання яких зафіксовані в рішенні Малинського районного суду від 29 листопада 2012 року.

У зв'язку із загостренням гіпертонічної хвороби він з 03 по 31 травня 2012 року перебував на лікарняному.

В період перебування його на лікуванні, він був звільнений із займаної посади на підставі наказу №37/ОС від 23 травня 2012 року за п.5 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш 4 місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Не погоджуючись зі звільненням подав до Малинського районного суду Житомирської області суду позов про поновлення його на роботі.

Наказом № 02/ОС від 17 січня 2013 року відповідач вніс зміни до наказу №37/ОС від 23 травня 2012 року, змінив формулювання причини звільнення і його звільнено на підставі п.1 ст.41 КЗпП України - одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Про вказаний наказ дізнався лише 22 січня 2013 року під час розгляду справи в Апеляційному суді Житомирської області. Змінюючи формулювання причини його звільнення роботодавець фактично визнав незаконним його звільнення за п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Крім цього, підставою для розірвання трудового договору за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України повинно бути здійснення ним певної дії або бездіяльності, що порушило трудові обов'язки, передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією. Наказ про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення та яку шкоду воно завдало. Однак при винесенні наказу №02/ОС від 17 січня 2013 року вказані вимоги закону роботодавцем не дотримані.

Позивач наголошував, що оскільки він перебував на лікарняному з 04.01.2012 року по 27.04.2012 року він не був ознайомлений із наказом про перенесення робочих днів на 28.04.2012 року. Отже цей день для нього був вихідним, отже він не мав виходити на роботу в цей день, а тому його звільнення за невихід на роботу є незаконним.

Крім того, оскільки 23.05.2012 року (день видачі наказу про звільнення) позивач також перебував на лікарняному, його також не мали права звільняти в цей день.

При звільненні його як керівника не додержані вимоги ст.ст.148, 149 КЗпП України, тобто не дотримана процедура звільнення.

Таким чином накази про звільнення №37/ОС від 23 травня 2012 року та №02/ос від 17 січня 2013 року є незаконними.

Оскільки 24 травня 2012 року він звільнений без законних підстав, то по день винесення судового рішення строк вимушеного прогулу становить 1911 робочих днів, а середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 609417,90 грн.

Вважав, що строк передбачений ст.233 КЗпП України пропустив з поважних причин, тому просив

- визнати незаконним наказ Державного підприємства «Управління промислових підприємств Укрзалізниці" №37/ОС від 23 травня 2012 року «Про звільнення ОСОБА_1»;

- визнати незаконним наказ «Управління «Про внесення змін до наказу ДП «УПП УЗ» №37/ОС від 23 травня 2012 року «Про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника виробничого підрозділу Пенізевицьке кар'єроуправління філії Центр управління промисловістю АТ «Українська залізниця»;

- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 609417,90 грн.;

- визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу;

- поновити йому пропущений строк для звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропущення строку звернення до суду, не з'ясував поважності причин такого пропуску. Суд першої інстанції, порушуючи норми матеріального та процесуального права, не з'ясував обставин пропуску позивачем строку на подання позову щодо незаконного звільнення з роботи. Апелянт вважає, що судом не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, щодо поважності причин пропуску строку на подання позову до суду, що призвело до ухвалення судом необґрунтованого рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв'язку з наявністю об'єктивних перешкод для звернення до суду. При цьому, суб'єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

В судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу.

Щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в тій частині, що 28 квітня 2012 року для позивача був вихідним днем, отже він не мав виходити на роботу в цей день, позивач їх не оспорює.

Наголосив на тому, що суд правильно встановивши про незаконність його звільнення в період тимчасової непрацездатності, дійшов помилкових висновків про те, що ним пропущено місячний строк звернення до суду. Вважає, що такий строк має обчислюватись з 10 січня 2019 року, коли він отримав копію постанови Верховного Суду від 19.12.2018 року. Також посилався на довідки, які підтверджували, що він та його дружина з січня по червень 2019 хворіли, а тому він не міг вчасно звернутись до суду з позовом про поновлення на роботі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2007 року позивач призначений на посаду директора Пенізевицького кар'єроуправління, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.14).

03 січня 2012 року позивач під розписку ознайомлений з графіком роботи на 2012 рік (а.с.33).

Наказом № ЦУПП-4/34 від 09 лютого 2012 року перенесені робочі дні з п'ятниці 9 березня - на суботу 3 березня, понеділка 30 квітня - на суботу 28 квітня, п'ятниці 29 червня - на суботу 7 липня (а.с.44).

З 03 травня по 31 травня 2012 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с.58).

Наказом №37/ОС від 23 травня 2012 року директор Пенізевицького кар'єроуправління Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» ОСОБА_1 звільнений із займаної посади з 24 травня 2012 року, у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.38).

Наказом №02/ОС від 17 січня 2013 року внесені зміни до наказу ДП «УПП УЗ» від 23 травня 2012 року №37/ОС про звільнення ОСОБА_1, а саме вважати ОСОБА_1 звільненим за п.1 ст.41 КЗпП України - одноразове грубе порушення трудових обов'язків директором відокремленого Пенізевицького кар'єроуправління ДП «УПП УЗ» (а.с.39-40).

Не погоджуючись зі звільненням позивач звертався з позовами про визнання його звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Судами різних інстанцій розглядались позови ОСОБА_1, що підтверджується копіями рішення Малинського районного суду від 29 листопада 2012 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 15 травня 2013 року, рішення Малинського районного суду від 22 січня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 07 квітня 2014 року, постанови Верховного суду від 19 грудня 2018 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 липня 2013 року (а.с.134-139, 140-142,143-146, 152-155, 156-158, 159-167, 227-228).

Так, рішенням Малинського районного суду від 22 січня 2014 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишений без задоволення, оскільки судами встановлено, що 28 квітня 2012 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі. На підтвердження поважності причин відсутності на роботі надав запрошення до Коростенської транспортної прокуратури на 28 квітня 2012 року та довідку про перебування його у прокуратурі 28 квітня 2012 року з 9 год. 10 хв. до 16 год. 40 хв. При проведенні службової перевірки в Коростенській транспортній прокуратурі було встановлено, що запрошення ОСОБА_1 до прокуратури офіційно не направлялось і 28 квітня 2012 року в прокуратурі він не був. Таким чином ОСОБА_1 грубо порушив свої трудові обов'язки, оскільки не з'явився на роботу і намагався виправдати свою відсутність документами, що не відповідають дійсності (а.с.152-155).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 квітня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду від 22 січня 2014 року відхилена, а рішення суду від 22 січня 2014 року залишене без змін (а.с.156-158).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудових обов'язків було предметом розгляду в суді. З цього приводу винесено рішення про відмову в задоволенні позову і вказане рішення набрало законної сили.

Також суд першої інстанції виходив з того, що неповідомлення позивача про перенесення робочого дня на 28 квітня, не впливає на законність причин звільнення. З цих підстав позов задоволенню не підлягає.

Оскільки про звільнення в період тимчасової непрацездатності позивач знав з 2012 року, то ним пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом.

Судова колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач оскаржував в суді незаконність свого звільнення на підставі наказів від 23.05.2012 року та 17.01.2013 року. Підставами позову про оскарження наказу від 17.03.2013 року зазначав те, що він був відсутній на роботі 28.04.2012 року з поважних причин, оскільки перебував в цей день в Коростенській транспортній прокуратурі. Крім того, відповідачем було порушено строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Малинського районного суду від 22.01.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «УПП УЗ» про визнання звільнення з роботи за наказом № 02/ос від 17.01.2013 року за п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків 28.04.2012 року незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди було відмовлено.

Таким чином, в даному позові ОСОБА_1 оскаржує той самий наказ, але з інших підстав, а саме виходячи з того, що для нього 28.04.2012 року був вихідним днем, оскільки з наказом про перенесення робочого дня з 30.04.2012 року на 28.04.2012 року він не був ознайомлений. Отже ним не було допущено одноразового грубого порушення трудових обов'язків як керівником підприємства. Також наказ оспорюється з тих підстав, що він був винесений в період тимчасової непрацездатності позивача.

Відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України позивач може пред'явити позов до відповідача з тим же предметом, але з інших підстав.

Таким чином суду першої інстанції необхідно було перевірити обґрунтованість цих позовних вимог, після чого вирішити питання про встановлені законом строки звернення до суду з цим позовом. Перевіряючи доводи позивача про те, що він не знав про те, що 28 квітня 2012 року був робочим днем судова колегія встановила наступне.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів того, що позивач був ознайомлений із наказом ДП «УПП УЗ» від 09.02.2012 року «Про перенесення робочих днів у 2012 році», який був виданий під час знаходження його на лікарняному який закінчився лише 27.04.2012 року.

Разом із тим, як вбачається із копії позовної заяви, яка була подана позивачем до Малинського районного суду Житомирської області в червні 2012 року, позивач стверджував, що у робочий день 28 квітня 2012 року о 8-00 годині він з'явився на роботу, але не зміг потрапити до свого кабінету внаслідок зміни замків у дверях. Також зазначено, що 01.06.2012 року йому стало відомо, що в табелі обліку робочого часу за квітень 2012 року було зазначено про відсутність його на робочому місці 28.04.2012 року (а.с. 131 т.1)

В рішенні Малинського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2012 року зазначено, що в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив викладені у позові обставини і крім того пояснив, що перебуваючи в прокуратурі, він телефонував ОСОБА_2, яка вела табель обліку робочого часу, та повідомив про поважність причин відсутності на роботі та про наявність підтверджуючих документів. (а.с. 134-139 т.1)

Це рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.07.2013 року в частині поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і в цих позовних вимогах відмовлено. В іншій частині рішення суду залишене без змін.

Вказані обставини позивачем наводились для доведення відсутності підстав для звільнення його за ч.5 ст.40 КЗпП України, оскільки перебування його на лікарняному було перервано його виходом на роботу 28.04.2012 року, який був робочим днем.

Аналогічні обставини, які підтверджують обізнаність позивача про те, що 28.04.2012 року був робочим днем, позивач зазначав у своєму позові від 05.02.2013 року до відповідача про визнання звільнення за наказом № 02/0с від 17.01.2013 року незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. (а.с. 147-151 т.1)

В ухвалі апеляційного суду Житомирської області від 07.04.2014 року також викладені пояснення позивача які підтверджують його обізнаність з тим, що 28.04.2012 року був робочим, а не вихідним днем.

В даній справі, позивач навпаки наголошує на тому, що він не знав про те, що 28.04.2012 року був робочим днем, а тому для нього це був вихідним днем, отже він не мав виходити на роботу, отже його було звільнено безпідставно.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за заявлених позивачем підстав позов про визнання наказу № 02/0с від 17.01.2013 року недійсним не підлягав до задоволення.

Тобто підстави позову, а саме обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги спростовуються матеріалами справи.

Також позивач просив визнати недійсним наказ від 23.05.2012 року. Однак ці вимоги не підлягали до задоволення, оскільки цей наказ, в частині підстав звільнення був змінений наказом від 17.01.2013 року. Разом із тим, дата звільнення залишилась 23.05.2012 року. Таким чином позивач вважається звільненим з 23.05.2012 року за п.1 ст.41 КЗпП України.

Суд першої інстанції погодився із позивачем в тому, що в період тимчасової непрацездатності працівника він не може бути звільнений з роботи, отже право працівника на працю було порушено роботодавцем і з цих підстав наказ про звільнення з роботи міг бути визнаний судом не дійсним. Однак суд зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду з цими вимогами, а тому позов не підлягав задоволенню.

Відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду.

Обраховуючи строк звернення до суду, позивач посилався на те, що він звертався до суду із заявами про перегляд рішення Малинського районного суду Житомирської області від 22 січня 2014 року за нововиявленими обставинами і йому судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції було відмовлено у такому перегляді. Разом з тим, 10.01.2019 року ним отримана постанова Верховного Суду від 19.12.2018 року за наслідками касаційного розгляду судових рішень по відмову у перегляді рішення суду за ново виявленими обставинами в якій було вказано про те, що обставини, на які посилається заявник, а саме: неповідомлення його роботодавцем про існування наказу від 09 лютого 2012 року № ЦУПП-4/34 «Про перенесення робочих днів у 2012 році» та графіку роботи відокремленого структурного підрозділу «Пенізевицьке кар'єроуправління» на 2012 рік, а також зміна причини формулювання його звільнення ОСОБА_1 - на частину першу статті 41 КЗпП України, відповідно до наказу від 17 січня 2013 року № 02/ос, та у зв'язку з цим неповний розрахунок з ним при звільненні, не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), а можуть бути підставою для звернення до суду з іншим позовом.

Позивач вважає, що саме з часу отримання ним постанови Верховного Суду, в якому вказано про можливість подання іншого позову, у нього виникло право на пред'явлення нового позову про поновлення на роботі, але з інших підстав.

Проте такі доводи позивача є помилковими, оскільки право на звернення до суду з позовом виникає саме з часу, коли працівник дізнався про порушене його право, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Посилання Верховного Суду на те, що позивач міг звернутись до суду з іншим позовом є лише обґрунтуванням причин відмову у задоволенні його касаційної скарги і не замінює собою дати, з якої у працівника виникає право на позов.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: