Єдиний унікальний номер 233/8327/19
Номер провадження 22-ц/804/2043/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року

м. Бахмут

справа № 233/8327/19

провадження № 22-ц/804/2043/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

при секретарі Цимбал Д.А.

учасники справи:

позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Каліуш О.В.), ухваленого в приміщенні суду в місті Костянтинівка Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У листопаді 2019 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулося до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач послався на те, що ВО «Костянтинівкатепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» поставляє теплову енергією та забезпечує теплом квартиру АДРЕСА_1 , де мешкає відповідач.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків по оплаті наданих послуг з теплопостачання, за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року включно утворилася заборгованість в загальному розмірі 16590,72 грн, яку відповідач в добровільному порядку погашати відмовляється.

Просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 включно в сумі 16590,72 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2020 року позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року в сумі 16590 грн 72 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що в квартирі АДРЕСА_1 , де вона мешкає з 2007 року відсутнє центральне опалення, демонтаж якого було проведено балансоутримувачем систем комунальним підприємством «Служба Єдиного замовника», що підтверджується актом від 05.06.2007 року.

Посилається на статті 10, 60 ЦПК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» та зазначає, що відповідно до наведених норм споживач повинен здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, проте позивачем не надано жодного доказу на підтвердження укладення з нею договору на постачання теплової енергії.

Також зазначає, що судом першої інстанції відповідно до вимог статтей 256-267 ЦК України не застосовано строк позовної давності, про що вона зазначала у своєму відзиві на позовну заяву.

Судом першої інстанції при розгляді справи не досліджено акт про демонтаж системи центрального опалення, заява до ВО «Костянтинівкатепломережа», ухвали суду по справам 0527/9272/2012, 0527/9273/2012, які також були додані нею до відзиву на позов.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що між ОКП «Донецьктепломережа»» та ОСОБА_1 склались фактичні відносини з надання послуг електропостачання, на підтвердження яких було надано акти про підключення будинку АДРЕСА_2 до мережі центрального опалення.

Від`єднання відповідача від мережі центрального опалення було проведено з порушенням законного порядку відключення від мереж централізованого опалення, яке регламентовано на момент виникнення спірних правовідносин Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом №4 від 22.11.2005 року, затвердженого в Міністерстві юстиції України 09.12.2005 року за №1478/11758.

Посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові у справі №6-1192цс15, та зазначає, що у відповідності до вимог пункту 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідного дозволу на відключення від мереж централізованого опалення.

Також зазначає, що твердженням позивача про застосування строку позовної давності є необґрунтованими.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність та скаргу відхилити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВО «Костянтинівкатепломережа» є постачальником послуг з централізованого опалення ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ВО «Костянтинівкатепломережа» на ім`я відповідача (а.с. 4-7).

В період з жовтня 2011 по жовтень 2019 року відповідачу надавалися послуги з централізованого опалення, про що свідчать Акти про підключення житлового будинку АДРЕСА_2 до системі централізованого опалення від 15 жовтня 2011 року, 15 жовтня 2012 року, 08 жовтня 2013 року, 23 жовтня 2014 року, 15 жовтня 2015 року, 15 жовтня 2016 року, 17 жовтня 2017 року, 25 жовтня 2018 року. (а.с. 11-14).

Відповідно до відомостей про реєстрацію місця проживання, наданих Костянтинівською міською радою ОСОБА_1 зареєстрована за адресою квартира АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Згідно даних особового рахунку відповідача, заборгованість за надані послуги за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року складає 16590,72 грн. (а.с.4-7).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними доказами підтверджено факт надання послуг з централізованого опалення відповідачу, підтверджено наявність заборгованості за спірний період, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та стягнення з відповідача заборгованості за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року у розмірі 16590, 72 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Згідно з статтями 7, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу у грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовими зобов`язаннями.

Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

З урахуванням наведеного відсутність укладеного між сторонами договору не є підставою для несплати за надані позивачем і спожиті відповідачем житлово-комунальні та інші послуги.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (справа № 753/1391/17, провадження № 61-34537св18), від 21 листопада 2019 року (справа № 464/5927/15, провадження № 61-33479св18).

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 із змінами (далі - Правила), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. (п. 24- 25)

Згідно з п. 26 Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про теплопостачання», схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до розділу 2 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України від 22.11.2005 року № 4 (в редакції станом на 22.11.2005 року) для вирішення питання відключення окремих приміщень житлового будинку від мереж централізованого опалення власник, наймач (орендар) приміщення повинен звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник, наймач (орендар) приміщення зазначає причини відключення.

Комісія після вивчення конкретних умов у місячний термін приймає рішення, яке має враховувати затверджений план перспективного розвитку систем централізованого теплопостачання, існуючий стан мереж енергозабезпечення даного поселення або окремого мікрорайону. Засідання Комісії відбувається за участю заявника або його уповноваженого представника. Рішення Комісії оформляється протоколом, витяг з якого у десятиденний термін надається заявникові. При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП.

Підставою для відмови у наданні дозволу на відключення від мереж ЦО і ГВП є неможливість забезпечення, у разі відокремлення приміщення даного споживача (секції, під`їзду) від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП, безперебійної роботи інженерного обладнання сусідніх приміщень або будинку в цілому. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не надала суду доказів звернення до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питання щодо відключення її від мереж ЦО і ГВП.

Згідно з п.2.5. Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України від 22.11.2005 року № 4 (в редакції станом на 22.11.2005 року), відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення виконуються у міжопалювальний період.

По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. (п. 2.6.). Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (п. 2.7).

Разом з тим, наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 було внесено зміни до вказаних Порядків, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять належних доказів, що свідчать про відключення відповідача від мереж централізованого опалення будинку у визначеному Законом порядку.

Доданий ОСОБА_1 до апеляційної скарги акт про демонтаж системи центрального опалення від 05.06.2007 року не є належним доказом, що свідчить про відключення від системи централізованого опалення відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо доводів про застосування строків позовної давності, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст.274 ЦПК України справу було розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження.

Ст.279 ЦПК України регулює особливості розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження :

1. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

2. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

3. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

4. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

5. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

6. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

7. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

8. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2020 року було відкрито провадження у справі та відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву п`ятнадцять днів з дня вручення зазначеної ухвали. (а.с. 21)

Зазначену ухвалу відповідач ОСОБА_1 отримала особисто 16 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 23).

Таким чином, відповідач мала можливість подати відзив на позов у строк до 31 січня 2020 року включно.

Проте відзив відповідачем було подано через відділення поштового зв`язку 14 лютого 2020 року ,відповідно до матеріалів справи, тобто з пропуском строку, визначеного судом в ухвалі про відкриття провадження. (а.с. 28-29)

Оскільки вперше про застосування строків позовної давності відповідачем було заявлено у відзиві на позовну заяву, який було подано поза межами строків визначених ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області 02 січня 2020 року, а питання щодо подовження строку для подання відзиву відповідно до частини 4 статті 279 ЦПК України відповідачем не порушувалось, у апеляційного суду відсутні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки, відповідно до частини 3 статті 267 ЦПК України, така заява може бути зроблена відповідачем до винесення судом рішення.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України також частково узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, згідно якого Велика Палата Верховного Суду визначила, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи викладене, правові підстави для застосування строку позовної давності під час перегляду справи у апеляційному порядку відсутні.

Згідно з розрахунку, наданого позивачем, який не спростовано відповідачем, за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року за вказаною адресою була нарахована заборгованість в розмірі 16590,72 гривень. (а.с. 4-7)

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» заборгованості за послуги з теплопостачання за період з жовтня 2011 року по жовтень 2019 року в розмірі 16590, 72 гривень, є цілком законним та обґрунтованим.

Нових доказів чи обставин, які могли б вплинути на правильність рішення суду і давали підстави для звільнення відповідача від сплати заборгованості за послуги з теплопостачання апеляційному суду не надано.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2020 року, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: І.В. Кішкіна

О.О. Тимченко

Повне судове рішення виготовлено 22 липня 2020 року.

Суддя Я.В. Хейло