ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року

м. Харків

справа № 642/3320/17

провадження № 22-ц/818/3033/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Маміної О.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О.М. (повний текст рішення складений 21 лютого 2020 року),

УСТАНОВИВ:

П`ятого липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого 19.02.2018 ( а.с. 74 75) просила суд визнати недійсність нікчемного правочину від 08 липня 2014 року, стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 85878 гривень та 30000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява обгрунована тим, що 8 липня 2014 року вона придбала у відповідача земельну ділянку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 «Дубрава» Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, площею 0,058га, за 3300 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на 8 липня 2014 рік склало 38643 гривень, а на день звернення до суду з вказаним позовом 3 липня 2017 року 85878 гривень. Земельна ділянка позивачем придбана у відповідача за розпискою, який свого часу також на підставі розписки придбав вказану земельну ділянку у ОСОБА_4 цивільного чоловіка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після передачі грошових коштів ОСОБА_1 сплатила членський внесок за вступ в ГО «Об`єднання садоводів «Дубрава» і намагалась оформити право власності на земельну ділянку. Але при виготовлені технічної документації з ясувалося, що право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_5 , яка її вже приватизувала, і в порядку спадкування за рішенням суду земельна ділянка стала власністю ОСОБА_6 . Четвертого липня 2017 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу № 782, укладеним з ОСОБА_6 , вдруге придбала земельну ділянку АДРЕСА_3 НОМЕР_1 області, площею 0,058 га. Оскільки ОСОБА_2 не мав права продажу земельної ділянки і правочин купівлі-продажу від 08 липня 2014 року є нікчемним, отримані відповідачем грошові кошти за такою угодою підлягають поверненню позивачці. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що вона була тривалий час позбавлена права користуватися, розпоряджатися належним їй майном, яке було придбане відповідно до розписки. Позивач протягом трьох років намагалася усіляко законним способом зареєструвати право власності на вказану вище земельну ділянку, перенесла безліч нападів родичів померлого власника, які намагалися її звинуватити у незаконному заволодінні чужим майном. Всі ці три роки позивач провела у судових засіданнях, прокуратурі та поліції, але жодна інстанція не дала бажаного результату, у зв`язку з чим вона перенесла значні душевні страждання, відчула певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок її обману з боку відповідача, неможливістю забезпечити належного рівня життя родині, оскільки всі грошові кошти використовувалися на оплату адвокатів. Завдану протиправною поведінкою відповідача моральну шкоду позивач оцінює у 30000 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки грошові кошти набуті за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки у розмірі 85878 грн. та судовий збір.

Рішення суду мотивоване тим, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Судом установлено, що відповідач за розпискою отримав від позивачки грошові кошти у розмірі 3500 доларів США. Набуття цих коштів відбулося без достатньої правової підстави за нікчемною угодою купівлі-продажу, яка не посвідчена нотаріально, щодо нерухомого майна, власником якого відповідач не був і не мав права на його відчуження. У задволені позову про стягнення моральної шкоди відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно встановив обставини у справі та, як слідство, дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Восьмого липня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3300 доларів США за уступку права на членство та права користування двома земельними ділянками АДРЕСА_4 , що розташовані в ГО «Об`єднання садоводів «Дубрава» Височанської селищної ради Харківського району Харківської області. Позивачка повністю усвідомлювала обсяг своїх прав та обов`язків та реалізувала набуте нею право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , ставши членом садівничого кооперативу. Суд зазначеному належної оцінки не надав та ухвалив рішення виходячи з припущень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Посилається на правильність висновків суду щодо нікчемності укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі продажу земельної ділянки № 28 від 08.07.2014 тому, що на час укладення договору відповідач не мав жодного права на зазначену земельну ділянку. Отримані ним гроші у розмірі еквівалентному 3300 тисяч доларів США є безпідставно набутим майном і тому підлягають поверненню на користь позивачки. Земельна ділянка АДРЕСА_5 , державний акт на яку відповідач передав позивачці за нікчемним договором від 08.07.2014, призначена для огородництва і позивачкою не використовується. Апелянт не був членом садваничого кооперативу «Дубрава», тому не міг переуступити позивачці своє право користування земельними ділнками та право на членство у кооперативі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджується, що 8 липня 2014 року ОСОБА_2 переуступив своє членство в садовому товаристві «Дубрава» і право користування земельними ділянками АДРЕСА_4 » на користь ОСОБА_1 і отримав від останньої грошові кошти у сумі 3300 доларів США за зазначені земельні ділянки, що підтверджується копіями розписок ОСОБА_2 від 8 липня 2014 року (а.с. 10,11).

Правочином відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК україни договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору ( ст. 628 ЦК україни).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Таким чином, в ЗК України закріплено його пріоритет у сфері регламентації земельних відносин, що підкріплюється ст. 9 ЦК України, де зазначено, що положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України об`єктом права власності визначена земельна ділянка, яка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (ст. 131 ЗК України). Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються (ст. 132 ЗК України).

Статтею 181 ЦК України земельні ділянки віднесено до нерухомих речей, тому до угод, за якими може здійснюватися перехід права власності на земельні ділянки як на нерухоме майно, відносяться угоди (договори) купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі ( ст. 657 ЦК україни).

Відповідно до змісту першої розписки від 08.07.2014 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі еквівалентному 3300 доларів США за дачні земельні ділянки № 28, № 43. Друга розписка містить дані про переуступку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 членства в садовому товаристві «Дубрава» та право користування земельними ділянками АДРЕСА_4 постійно та безтерміново. Гроші за що він отримав, перетнзій не має.

За частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з даними копії виписки з протоколу засідання загальних зборів СТ « Дубрава» від 30.07.2014, копії членської книжки садоводу № 28 СТ « Дубрава» ОСОБА_1 була прийнята у члени товариства з 30.07.2014 після ОСОБА_5 (а.с. 16).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 3 листопада 2015 року право власності на вищезазначену земельну ділянку площею 0,058 га визнане за спадкоємицею ОСОБА_5 ОСОБА_7 . Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на зазначене рішення суду тому, що вона перетендувала на спірну земельну ділянку, посилачись на усний договрі купівлі продажу, укладений між нею та цивільним чоловіком померлої ОСОБА_5 ОСОБА_1 не є спадкоємицею померлої, тому ухвалене рішення не зачіпає її прав та обов`язків (а.с. 80 81).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91143521 від 4 липня 2017 року та до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 4 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тимченко Т.В., який зареєстрований в реєстрі за № 782, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку АДРЕСА_3 НОМЕР_2 площею 0,0553 га, для ведення садівництва, розташовану на території Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, садове товариство «Дубрава», кадастровий номер :00:003:0113 (а.с. 76-78).

Доводи апелянта про не врахування судом того, що він отримав грошові кошти не за земельні ділянки, а за право на членство у садовому товаристві та право користування земельними ділянками, не є обгрунованими.

Даних про те, що ОСОБА_2 був членом СТ «Дубрава» матеріали справи не містять, оскільки під час судового розгляду було надано лише копії заяв ОСОБА_2 від 28.05.2014 та від 08.07.2014 на адресу голови СТ «Дубрава» з проханням відповідно зрахувати його та виключити його зі складу товариства у зв`язку із продажем земельних ділянок № 28 та № 43 ( а.с. 13, 12).

Крім цього, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-25-00-034341, виданого 23 листопада 1995 року головою Височанської селищної Ради народних депутатів, ОСОБА_5 на підставі рішення Височанської селищної Ради народних депутатів від 14 листопада 1995 року передана у приватну власність земельну ділянку площею 0,058 га, що розташована на території садового товариства «Дубрава», для ведення садівництва, акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 443 (а.с.15).

Тобто на час продажу ОСОБА_2 земельної ділянки № 28 остання йому на праві власності не належала.

Статтею 132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено істотні умови договору купівлі-продажу земельної ділянки: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України ).

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зі змісту наданих позивачкою копій розписок вбачається, що вони не містять даних щодо істотних умов договору купівлі продажу земельних ділянок, встановлених ст. 132 ЗК України, а саме відомостей про: вид угоди, самі земельні ділянки з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення та правового режиму, посилання на документ що підтверджує належність ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки, кадастрові номери земельних ділянок та момент переходу права власності на земельні ділянки.

Оскільки сторонами у справі не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору купівлі продажу земельних ділянок, такий договір відповідно до положень частини першої статті 638 ЦК України є неукладеним.

Тому судова колегія не погоджується з висновком суду про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину. Зазначені наслідки застосуються лише до укладеного правочину, що випливає зі змісту статей 215, 216 ЦК України.

Разом з тим, з уточненого позову ОСОБА_1 від 19.02.2018 вбачається, що його предметом була вимога про визнання недійсним нікчемного правочину договру купівлі продажу земельної ділянки № 28 та про стягнення безпідставно отриманих ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 85 878 грн (а.с. 74 75).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги з різних правових підстав, суд повинен самостійно визначати характер спірних правовідносин та яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 5, пунктів 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Оскільки під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами не був укладений договір купівлі продажу земельних ділянок № 28, 43 в СТ «Дубрава», отримані відповідачем за розписками від 08.07.2014 грошові кошти у розмірі еквівалентному 3300 доларів США є безпідставно набутим майном. Позов ОСОБА_1 підлягає задоволеню в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь 85 878 грн. на підставі ст.1212 ЦК України.

З викладеного вбачається також, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо не оскарження ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки № 43 не суттєві, бо позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню на підставі ст. 1212 ЦК України у зв`язку із доведеністю безпідставності отримання ОСОБА_2 грошових коштів. А не у зв`язку із поверненням коштів за недійсним правочином.

Тому судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги представника відповідача є частково обгрунтованими, а висновок суду про доведеність нікчемності укладеного між сторонами договору купівлі продажу земельної ділянки № 28 помилковим.

Оскільки рішення суду змінюється лише в мотивувальній частині без зміни стягнутої суми, сума судових витрат між сторонами не перерозподіляється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення посилання на те, що кошти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються за нікчемним договором.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 17 липня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна