КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/7285/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6998/2020Головуючий у суді першої інстанції - Саламон О.Б. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., С.В. Лівінський.,

секретар Шебуєв Д.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Подольським Вадимом Олеговичем, який діє на підставі договору, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Прокуратура м. Києва про визнання недійсним правочину, який порушує публічний порядок,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним правочин, яким є договір позики у вигляді розписки за підписом ОСОБА_3 від 30.01.2014 про взяття нею в борг 60 430,00 дол. США у ОСОБА_2 . Позов обґрунтовував тим, що 22.05.2018 ОСОБА_2 було подано позовну заяву про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за розпискою від 30.01.2014, однак така розписка не була написана у 2014 році, а безпосередньо перед зверненням до суду з позовом, грошові кошти за розпискою також не надавались, а тому ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_2 та його дочка - ОСОБА_3 намагаються обманним шляхом отримати з нього грошові кошти, які їм ніколи не належали. У зв`язку з цим, 27.02.2019 позивачем було подано позов про визнання правочину фіктивним та стягнення моральної шкоди, після чого поведінка відповідачів змінилася. ОСОБА_2 було подано заяву про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору, оскільки за нотаріально посвідченою заявою від 27.02.2019 ОСОБА_3 повернула раптово увесь борг. У зв`язку з вищезазначеним ОСОБА_1 вважав, що правочин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняли лише з метою заволодіння його грошовими коштами обманним шляхом, а тому у відповідності до ст. 228 ЦК України даний правочин є таким, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а отже є недійсним (т. 1 а.с. 1-9).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2020 у задоволені позову відмовлено (т. 1 а.с. 239-244).

В своїй апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не навів мотивів їх відхилення, безпідставно прийшов до висновку про передачу грошових коштів у розмірі 60 430,00 дол. США за розпискою від 2014 року, також не досліджував питання про внесення або не внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо факту порушення публічного порядку сторонами правочину (т. 2 а.с. 1-6).

21.05.2020 представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначалось, що відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону, у зв`язку з її оскарженням та невизнанням іншими особами. Вимоги про встановлення нікчемності оскаржуваного договору позивач до суду не пред`являв, а захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину закон не передбачав, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним способом та не матиме реальне відновлення порушеного права позивача. Такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним такого правочину не можуть бути задоволені, оскільки позивачем застосовано неналежний спосіб захисту (т. 2 а.с. 23-28).

Представник позивача ОСОБА_1 - Подольський В.А. підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору позики з підстав порушення публічного порядку, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 2 статті 228 ЦК України встановлено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів та встановлено судом з 13.06.2008 по 01.03.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Під час шлюбу подружжя набуло право власності на новозбудовану трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 (договір договір купівлі - продажу майнових прав від 16.12.2013)

30.01.2014 відповідач ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 , продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а отримані кошти від продажу квартири в сумі 60 430,00 дол. США були начебто передані ОСОБА_3 за розпискою на придбання квартири (т. 1 а.с. 11, 39-40).

15.07.2014 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на квартиру по АДРЕСА_1 .

24.05.2018 було відкрито провадження у справі 754/6415/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 16).

27.02.2019 позивач пред`явив позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину (за борговою розпискою) фіктивним та стягнення моральної шкоди (справа № 754/3436/19).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 11.04.2019, ОСОБА_3 27.02.2019 повернула кошти відповідачу ОСОБА_2 , отримані у відповідності до розписки (т. 1 а.с. 21).

06.05.2019 року у судовому засіданні у справі № 754/6415/18 було поставлено на обговорення заяву ОСОБА_2 про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, зважаючи на факт повернення коштів. Провадження у справі № 754/6415/18 було закрито.

Відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Статтею 216 ЦК України визначено, що наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами .

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Виділяючи правочин, який порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також виконання зобов`язання за цим договором, згідно зі змісту статті 228 ЦК України, не є правочином, який порушує публічний порядок, оскільки позивачем не доведено існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Також позивач не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, та не обґрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином.

Крім того, ставлячи під сумнів договір позики за розпискою, під час розгляду справи № 754/6415/18, представник ОСОБА_1 - Подольський В.О. не оскаржував факту повернення боргу ОСОБА_3 та не заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 намагалися отримати обманним шляхом з нього грошові кошти є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вимоги до позивача щодо виконання зобов`язання за договором позики та стягнення з нього будь-яких коштів після сплати ОСОБА_3 суми боргу не заявлялися, у зв`язку з чим провадження по справі № 754/6415/18 було закрито.

Твердження апелянта про те, що спроба стягнення з позивача грошових коштів за допомогою подробленої розписки був здійснений із залученням державних органів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення позивача до державних органів. Заява позивача про залучення прокуратури м. Києва в якості третьої особи обґрунтована тим, що позовні вимоги передбачають стягнення грошових коштів в дохід держави, але, як вбачається з листа від 12.06.2019 рішення у справі № 754/7285/19 не впливає на права та обов`язки прокуратури м. Києва, оскільки остання не є учасником спірних правовідносин, тому участь прокуратури м. Києва у розгляді справи № 754/7285/19 не забезпечується (т. 1 а.с. 99-100).

В зв`язку з вищезазначеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Подольським Вадимом Олеговичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Прокуратура м. Києва про визнання недійсним правочину, який порушує публічний порядок залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський