П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 566/1577/19

Провадження № 22-ц/4815/670/20

Головуючий у Млинівському районному суді

Рівненської області: суддя Лободзінський А.С.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

26.12.2019 у смт. Млинів Рівненської області

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (АТ КБ "Приватбанк") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 08 вересня 2010 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 30 вересня 2019 року складалась з: 1 919,55 гривень заборгованість за кредитом; 202 200,78 гривень проценти за користування кредитом; 4 000 пеня. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення саме повної суми, банк вирахував її за певний час, в якому вона нараховувалась.

З наведених підстав просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 126 077,84 за кредитним договором №б/н від 08 вересня 2010 року, яка складається з 1 919,55 гривень заборгованості за кредитом; 124 158,29 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом з 08 вересня 2010 року по 30 грудня 2018 року.

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області позов АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 08 вересня 2010 року в розмірі 3 111,38 гривень, яка складається з: 1 919,55 гривень заборгованість за тілом кредиту; 1 191,83 гривень заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 47,45 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що з наявного у справі кредитного договору, який підписаний відповідачем та складається з Анкети позичальника, умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, тарифів, а також з розрахунку заборгованості, банк свої зобов`язання виконав, встановивши ОСОБА_1 кредитний ліміт на кредитній карті, про що свідчить рух коштів по рахунку. Однак враховуючи, що базова процентна ставка в розмірі 30% річних з 01 вересня 2014 року почала зростати, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягає лише сума нарахованої заборгованості за процентами до дати односторонньої зміни відсоткової ставки. Оскільки надані умови, якими банк обґрунтовував розмір нарахованої заборгованості ОСОБА_1 у збільшеному розмірі відсоткової ставки не містили підпису позичальника, а інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника та відповідно, чи брала на себе зобов`язання відповідач зі сплати збільшеної процентної ставки АТ КБ "Приватбанк" не надав. В тому числі не надав й доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що суд попередньої інстанції, визнавши право позивача на стягнення заборгованості за процентам на рівні встановленої при укладенні кредитного договору відсоткової ставки в розмірі 30%, мав стягнути таку заборгованість за весь зазначений банком період, а не лише по 01 вересня 2014 року. Доводячи факт погодження умов кредитного договору, покликалось на підписану відповідачем довідку про умови кредитування, в якій зазначена базова відсоткова ставка на місяць, що в загальному становить 30% річних. Крім того, на переконання банку, при укладенні кредитного договору в порядку ст. 634 ЦК України були досягнути всі істотні умови такого договору. Тому, вважало, що до стягнення підлягає й заборгованість, яка нараховувалась в порядку, визначеними загальними умовами надання банківських послуг. На думку банку, те, що відповідач до нього із письмовими заявами про розірвання кредитного договору не зверталась, а продовжувала користуватись картковим рахунком, вказує на згоду та прийняття відповідачем нових тарифів та їх змін.

З викладених підстав просило скасувати заочне рішення суду в частині незадоволених вимог, а саме заборгованості за процентами з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2019 року та прийняти нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, а в решті рішення суду залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи з`ясовано, що 08 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 08 вересня 2010 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість, яку визначено у сумарному розмірі 208 120,33 гривень, з яких: 1 919,55 гривень заборгованість за кредитом; 202 200,78 гривень проценти за користування кредитом; 4 000 пеня.

При цьому банк просив суд стягнути з позичальника лише заборгованість за кредитом та процентами, нарахованих з 08 травня 2010 року по 30 грудня 2018 року.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитку "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилися та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи 08 вересня 2010 року анкету-заяву про надання банківських послуг, та, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних відповідача, не містить жодної інформації щодо умов кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи, що, на його розуміння, найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак й відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Так, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 919,55 гривень, позаяк банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наведене відповідає висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.

При цьому доцільність їх застосування при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору відповідачем та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у постановах Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте апеляційний суд не може погодитися із фактом погодження між сторонами в цілому умов кредитного договору та процентної ставки за користування кредитом зокрема, що стало підставою для стягнення такої заборгованості.

Як зазначалося, умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, адже вони не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що їх розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Тобто відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі, зокрема, сплати процентів за користування кредитними коштами.

Щодо довідки про умови кредитування, в якій цей вид відповідальності також вказаний, то з огляду на те, що вона підписана позичальником 21 лютого 2011 року, тобто значно пізніше, аніж виникли кредитні відносини, цей доказ не підтверджує факту погодження між сторонами умов кредитного договору.

Підписана довідка не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення.

Крім того, заявою від 08 вересня 2010 року не передбачено, що довідка про умови кредитування є складовою договору про надання банківських послуг.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення в частині стягнення відсотків за користування кредитом, яке не може залишатися чинним.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Мотивом для ухвалення нової постанови - про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відростками, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

Вимога апеляційної скарги в частині стягнення заборгованості за відсотками з 30 грудня 2018 року по 30 вересня 2019 року апеляційним судом не розглядалась, позаяк така позовна вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором №б/н від 08 вересня 2010 року в розмірі 1 191,83 гривень процентів за користування кредитом скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С. Шимків