Справа № 548/208/20
Провадження №2/548/229/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2020 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді- Коновод О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Вовк М.І.

прокурора- Філоненко О.В.

представника відповідача - адвоката Павелка Р.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Котяша А.І., в інтересах держави в особі : фінансового управління Хорольської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні позивача Комунального підприємства " Хорольська центральна районна лікарня" Хорольської районної ради Полтавської області про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Котяша А.І., в інтересах держави в особі : фінансового управління Хорольської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні позивача Комунального підприємства " Хорольська центральна районна лікарня" Хорольської районної ради Полтавської області про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

У своїй заяві зазначив, що Хорольська центральна районна лікарня та Фінансове управління Хорольської райдержадміністрації не зверталися до суду з позовом про стягнення витрат, понесених лікарняним закладом, на лікування потерпілого від злочину, що свідчить про неналежне виконання органами, які уповноважені звертатися з позовами зазначеної категорії в інтересах держави, своїх передбачених законом обов`язків. Враховуючи вищевикладене позивач і звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павелко Р.С. підтримав раніше подане клопотання про повернення прокурору даного позову у зв`язку з відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

В судовому засіданні представник позивача першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури - прокурор Філоненко О.В. заперечував проти повернення прокурору даного позову у зв`язку з відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави .

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та належно оцінивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про повернення прокурору даного позову у зв`язку з відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави та в зв`язку з несплатою судового збору, підлягає до повного задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 2ст. 175 ЦПК України, позовна заява підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Так, з огляду на ч.7 ст.177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли її подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до частин 1, 3, 4статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору(контракту)(самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура (ст. 7 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 «Про прокуратуру» окружну прокуратуру очолює керівник окружної прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.

За змістом ч. 3 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

Як вбачається з інформації, розміщеної на офіційному сайті Лубенської місцевої прокуратури (http://lubni-prokuratura.org.ua/?page_id=125), керівником Лубенської місцевої прокуратури наразі є ОСОБА_2 , посаду першого заступника керівника займає Котяш Андрій Іванович, заступниками керівника зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1,2 ст.13 ЗУ «Про прокуратуру» керівник окружної прокуратури:1)представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями; 2)організовує діяльність окружної прокуратури; 3)Дію пункту 3 частини першої статті 13 зупинено до 1 вересня 2021 року - див. абзац четвертий пункту 2розділу II Закону №113-IX від 19.09.2019 у десятиденний строк із дня вивільнення посади повідомляє відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади у окружній прокуратурі; 4)забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів окружної прокуратури; 4-1)Дію пункту4-1частини першої статті 13 зупинено до 1 вересня 2021 року - див. абзац четвертий пункту 2розділу II Закону №113-IXвід 19.09.2019 призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 4-2)контролює ведення та аналіз статистичних даних, організовує вивчення та узагальнення практики застосування законодавства, інформаційно-аналітичне забезпечення прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними своїх функцій; 5)виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України. Керівник окружної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Частина 3 ст.13ЗУ «Про прокуратуру» у разі відсутності керівника окружної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник окружної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника окружної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника окружної прокуратури.

Відповідно до ч.6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» підчас здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням)іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням)іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи; 5) подавати цивільний позов підчас кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; 6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; 7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Згідно з частинами 1, 3статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:

1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

ЦПК України містить безумовний обов`язок особи, яка підписала та подала від імені позивача юридичної особи позовну заяву, надати оригінал довіреності.

Також разом з оригіналом довіреності представнику належить подати документи, які підтверджують, що особа, якою довіреність видана та підписана, займає відповідну посаду на час подання позову до суду та має відповідні повноваження на видачу довіреностей.

Згідно із положенням ч.1 ст.64 ЦПК представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, заяву підписано першим заступником керівника Лубенської місцевої прокуратури Котяш А. І.

Системний аналіз наведених норм Закону №1697-VI та ЦПК України, дає підстави для висновку, що заступник прокурора був уповноважений підписувати позовну заяву Лубенської місцевої прокуратури лише у разі відсутності на дату її підписання і подання керівника Лубенської місцевої прокуратури. Проте, доказів відсутності 05.02.2020 року (дату підписання такої) та 05.02.2020 року (дату подання позову до суду) вказаних посадових осіб позивачем не надано.

Положеннями ст.62 ЦПК України, ст.246 ЦК України, встановлено, що повноваження представника юридичної особи мають бути посвідчені довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Виходячи зі змісту ст. ст. 4, 58, 62, 64, 177, п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України при зверненні представника юридичної особи до суду, суд зобов`язаний належним чином перевірити повноваження особи, яка діє від імені юридичної особи, відповідність виданої представникові юридичної особи довіреності вимогам закону, зокрема наявність у посадової особи, яка підписала довіреність, передбачених законом, статутом або положення юридичної особи, повноважень на це.

Будь яких документів, на підтвердження повноважень особи на підписання позовної заяви, саме першим заступником керівника Лубенської місцевої прокуратури до матеріалів позовної заяви надано не було.

З огляду на зазначене, позовна заява підписана посадовою особою, а саме Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури, за відсутності в нього відповідних повноважень та відповідно за відсутності підтвердження повноважень такої особи на здійснення представництва.

Отже, оскільки позовну заяву від імені позивача підписано особою, яка не має належних повноважень на підписання позовної заяви, до матеріалів позовної заяви таких не надано, то дана позовна заява відповідно п.1 ч.4ст.185 ЦПК України підлягає поверненню позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Окрім цього , позивачем не долучено до позовної заяви квитанції про сплату судового збору.

Позивач у позовній заяві посилається на п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», зокрема, що під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому вважає що має пільги щодо сплати судового збору.

Однак, згідно ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відтак, відшкодування витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину не є відшкодуванням матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому за подання позовної заяви про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину необхідно сплатити судовий збір відповідно до розміру ставок судового збору, за подання позовної заяви майнового характеру.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розміри судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року ( 2 102,00 грн.), в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Як роз`яснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо порушення правил статей 119, 120 ЦПК виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені пунктом 8 частини першої статті 207 ЦПК.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N806/1000/17).

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно. Тобто прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, зокрема у Постанові від 27.05.2020 року по справі №819/478/17, в якій Верховний Суд наголошує, що Законом №1697-VII не передбачено можливості керівника регіональної органу прокуратури делегувати повноваження щодо представництва регіональної прокуратури у взаємовідносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 11 цього Закону. А сама лише наявність відповідних повноважень першого заступника керівника у Регламенті, не є самостійною підставою для підписання ним позовної заяви від імені регіональної прокуратури, оскільки суперечить нормам статті 11 Закону №1697-VII.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, в тому числі, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.

Хорольської РДА, відповідно до положень чинного законодавства наділена правом і має можливість самостійно вирішувати питання місцевого значення (у т. ч. шляхом звернення до суду).

При подачі позову першим заступником керівника Лубенської місцевої прокуратури не зазначено жодних належних причин неможливості здійснення Хорольською РДА, яка є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

У даній справі судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання фінансового управління Хорольської районної державної адміністрації. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі№ 924/1256/17, від 23.10.2018 року у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 року у справі№ 924/1237/17.

Так, у наданому до суду обґрунтуванні прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема, з позовом про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

З урахуванням вищенаведеного суд не знаходить законних підстав для представництва інтересів держави, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, а також враховуючи, що по справі не сплачено судовий збір, що є підставою для повернення позову прокурору.

У той же час відповідний уповноважений орган держави, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

З урахуванням вищенаведеного, відсутні підстави для звернення прокурора з позовною заявою до суду в інтересах держави.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10 травня 2018 року у справі № 918/323/17, ухвалах від 07 травня 2018 року у справі № 910/18283/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 826/13768/16.

П.4 ч.4 ст.185 ЦПК України передбачено, що: … заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

На підставі викладеного і керуючись ст. 185 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Котяша А.І., в інтересах держави в особі : фінансового управління Хорольської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні позивача Комунального підприємства " Хорольська центральна районна лікарня" Хорольської районної ради Полтавської області про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, вважати неподаною та повернути прокурору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя : О.В. Коновод