Справа № 635/8000/19
Провадження № 2 /635/365/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Березовської І.В.,

за участі представника позивача Захарова О.О.,

секретар судових засідань Калягіна М.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 пред`явила до суду позов шляхом подання позовної заяви до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», яким в остаточній редакції просила визнати недійсним з моменту укладення п. 1.11 Кредитного договору №Р99.204.71165 від 06 квітня 2016 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок сплачених нею платежів за комісією та зарахувати їх в рахунок оплати тіла кредиту, починаючи з моменту укладення Кредитного договору №Р99.204.71165 від 06 квітня 2016 року на загальну суму 17116 гривень 56 копійок, а також визнати недійсним з моменту укладення п. 5.4 Кредитного договору №Р99.204.71165 від 06 квітня 2016 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» щодо розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків вимог, які виникають при виконанні Кредитного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 квітня 2016 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був підписаний Кредитний договір № Р99.204.71165, відповідно до якого позивачу було надано кредит на поточні потреби в розмірі 24400,00 грн. строком до 06 квітня 2021 року. Звернувшись у жовтні 2019 року до адвоката за правовою допомогою, після аналізу умов кредитного договору, було з`ясовано, що при його укладенні, відповідачем було порушено чинне законодавство України та внесено до кредитного договору положення, які не можуть вважатися законними. Так, пунктом 1.11 кредитного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термінах та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 6 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів. Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди, умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. Позивач вважає, що встановивши у кредитному договорі її обов`язок сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредитної заборгованості, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату (комісію) надаються їй як клієнту банку, тому банк нараховував та отримував кошти за послугу, яку вона не замовляла, а отримані від сплати комісії кошти йшли на обслуговування кредиту за її рахунок, що є незаконним. Також вважає, що п. 1.11 кредитного договору суперечить абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, згідно якої кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. У зв`язку з тим, що з травня 2016 року для виконання кредитного договору позивачем було здійснено багато платежів, які сплачувались в різні проміжки часу, то сума незаконно отриманих коштів відповідачем є значною для неї.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Захаров О.О. позовні вимоги підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позові. Щодо строків позовної давності пояснив, що кредитний договір укладений до квітня 2021 року, а тому є діючим, таким чином строк позовної давності позивачем не пропущений.

Представник відповідача ПАТ «Ідея Банк» в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника.

12 грудня 2019 року до суду надійшла заява представника АТ «Ідея Банк» - адвоката Буковинського Т.Й. про застосування строку позовної давності. В обґрунтування заяви посилався на те, що позивач, підписавши довідку - повідомлення, підтвердила, що відповідач 06 квітня 2016 року, до підписання кредитного договору, надав в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивач під час укладення кредитного договору ознайомлювалась з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила. Отже, дані, з приводу встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості позивачу були достовірно відомі ще 06 квітня 2016 року. З умовами кредитного договору позивач була обізнана повністю, що підтверджується її підписом на Довідці - повідомлення та самому кредитному договорі, а також його виконанням. Одразу після укладення кредитного договору позивач перестала виконувати його умови (порушувати терміни сплати, погашати чергові платежі, втому числі по тілу кредиту та процентах) по кредитному договору, що свідчить лише про свідоме ухилення позивача від виконання своїх зобов`язань. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив застосувати позовну давність у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до AT «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним на підставі спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим у задоволені позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 06 квітня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р99.204.71165, відповідно до якого позивачу надано кредит на поточні потреби в розмірі 24400,00 грн. строком до 06 квітня 2021 року.

Пунктом 1.11 кредитного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термінах та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 6 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів.

Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банкір, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди, умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження с складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Крім того, суд погоджується з ствердженням позивача про неправомірність включення банком до умов кредитного договору третейського застереження та порушення вимог, встановлених пунктом 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (далі - Закон № 2983-VI), з таких підстав.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 2983-VI третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону № 2983-VI (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" від 03.02.2011) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Закон № 2983-VI набрав чинності 12 березня 2011 року.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 2983-VI, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб`єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, ураховуючи, що на час укладення оспорюваного кредитного договору Закон № 2983-VI містив заборону розгляду третейськими судами спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, то включення третейського застереження до вказаного договору є незаконним та таким, що порушує вимоги пункту 14 частини 1 статті 6 вказаного Закону.

02 грудня 2019 відповідач ПАТ «Ідея Банк» заявив про застосування до вимог позивача позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом такий строк пропущено, оскільки суду не надано доказів, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки вона є стороною кредитного договору, укладеного 06 квітня 2016 року, сторони досягли домовленості щодо всіх його істотних умов, позивач здійснювала платежі на виконання зазначених умов, тобто була обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору почався 06 квітня 2016 року. Разом з тим, позовом позивач звернулась до суду з позовом 28 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині.

Доводи представника позивача про те, що позивач дізналася про порушення своїх прав лише в жовтні 2019 року, після того як вона звернулась до адвоката за правовою допомогою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона не була позбавлена такого права звернутися за консультацією раніше.

Враховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови, протягом дії кредитного договору не зверталася до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним у зв`язку зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України , суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи. Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17 липня 2020 року.

Суддя І.В. Березовська