Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 372/3492/17

провадження № 61-49049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О.,

Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Швеця Р. О., Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого

є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «приватБанк»), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування права власності на квартиру та витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної

власності належить 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 . Зазначав, що право власності на вказану частину квартири не скасовано, крім нього у цій квартирі проживають та зареєстровані його дружина і дочка, іншого житла

у них немає.

Вказував, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку 1/3 частини вищезазначеної квартири для забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»

26 вересня 2007 року.

Зазначав, що рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 19 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість у сумі

110 129,56 доларів США. Однак виконавче провадження з виконання зазначеного рішення закрито у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

12 жовтня 2017 року йому стало відомо про те, що право власності на його квартиру з 12 жовтня 2016 року зареєстрував приватний нотаріус

Швець Р. О. за банком на підставі статті 37 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

Зазначав, що приватним нотаріусом не враховано положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), оскільки кредит є споживчим, а тому примусове відчуження квартири без його на те згоди є незаконним.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 31895467, номер запису про право власності - 16931381, дата державної реєстрації -

12 жовтня 2016 року, вчинене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. на квартиру

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк»

та витребувати вказану квартиру з чужого незаконного володіння

ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 травня

2018 року у складі судді Болобана В. Г. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер - 31895467, номер запису про право власності - 16931381,

дата державної реєстрації - 12 жовтня 2016 року, вчинене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., на квартиру

АДРЕСА_1 , за зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк».

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону № 1304-VII, який передбачає тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, але вимоги закону залишились поза увагою нотаріуса.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області

від 14 травня 2018 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування права власності на квартиру відмовлено.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області

від 14 травня 2018 року залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сторони в застереженні, що міститься в договорі іпотеки, передбачили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що відповідно до статті 37 Закону № 898-IV є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно; приватний нотаріус

Швець Р. О. діяв у межах вимог закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції

у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції

не врахував того, що на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та помилково скасував законне рішення суду першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до пункту 27 договору іпотеки передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється на підставі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як це передбачено статтею 36 Закону України «Про іпотеку».

Зазначає, що згоду на перехід права власності на спірну квартиру до банку він не надавав, договір іпотеки інформації про надання такої згоди також не містить.

Вказує, що вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 серпня 2016 року про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісії та штрафних санкційні він, ні треті особи не отримували, при цьому вимога із дублікатами рекомендованих відправлень не є належним доказом, оскільки подані з порушенням вимог статті 83 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № КІО0GА00000479 (а.с. 68 т. 1).

Також 26 вересня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладений договір іпотеки квартири, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку трикімнатну

квартиру АДРЕСА_1

(а.с. 16 т. 1).

Для забезпечення виконання умов кредитного договору від 26 вересня

2007 року № КІО0GА00000479 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 підписано заставну № 005319, відповідно до якої квартира

АДРЕСА_1 передана в заставу (а.с. 78 т. 1).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 травня

2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2007 року № KIO0GA00000479 у розмірі 110 129,56 доларів США, що станом на 26 лютого 2016 року складається із заборгованості за кредитом у розмірі 56 014,56 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 54 115 доларів США,

а також судові витрати в розмірі 44 998,94 грн, а всього 110 129,56 доларів США та 44 998,94 грн. Рішення набрало законної сили (а.с. 13 т. 1).

Постановою Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12 вересня 2016 року повернуто виконавчий лист, виданий на підставі зазначеного рішення, стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки інше майно у боржника відсутнє.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, станом на 21 жовтня 2014 року квартира №

АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_5 ,

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності по 1/3 частини за кожним (а.с. 11-12 т. 1).

12 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 26 вересня 2007 року. Підставою внесення запису зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 31895467, номер запису про право власності - 16931381, дата державної реєстрації - 12 жовтня 2016 року (а.с. 15-16 т. 1).

17 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вимогу про повернення суми кредиту

в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій. У випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання

в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, банк вимагав згідно

з вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» усім членам сім`ї та іншим мешканцям добровільно звільнити предмет іпотеки, так як іпотекодержатель відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку»

в порядку статті 37 цього Закону задовольнить забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки,

а саме трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 . Вказана вимога була отримана іпотекодавцями (а.с. 200-202, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 1 Закон № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні

і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право

в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон

№ 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV нормами статті передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно

з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він

є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору від 26 вересня 2007 року, зокрема підпунктом 16.7.1 пункту 16.7 договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право, доки він залишається власником заставної,

з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому пунктом 22 цього договору, звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо

в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 22 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону № 898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Судом встановлено, що 17 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Суд апеляційної інстанції вказане не врахував та, відмовляючи

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування права власності на квартиру, посилався на те, що в іпотечному договорі міститься застереження про перехід права власності на спірну квартиру до банку, тому ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного з іпотекодавцями договору іпотеки мав право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до нього права власності на спірну квартируна підставі згоди іпотекодавців, викладеної в договорі іпотеки.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначений закон передбачає мораторій на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, а банк здійснив стягнення на підставі іпотечного застереження, що

є добровільною згодою іпотекодавця на перехід права власності на квартиру до банку в рахунок виконання зобов`язань за договором кредиту.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 26 вересня

2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження

№ 14-45цс20).

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень»рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також

у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, чинним законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що

в матеріалах справи відсутні дані про перехід квартири від позивача

у фактичне володіння банку, а вищезазначені дії приватного нотаріуса

є протиправними, тому його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 31895467, номер запису про право власності -16931381, дата державної реєстрації - 12 жовтня 2016 року, на квартиру

АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року скасувати.

Залишити в силі рішення Обухівського районного суду Київської області

від 14 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк