КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5525/2020
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Коцюрби О.П., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: представника позивача - Вах М.Е.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника - адвоката Євсєєва Віктора Вікторовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва П`ятничук І.В.,

по цивільній справі № 759/15666/17 за позовом Приватного акціонерного товариства Спільного підприємства «Партнер» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 Приватного акціонерного товариства Спільного підприємства «Партнер», третя особа - ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач ПрАТ СП «Партнер» звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у сумі 22 800 грн., пеню в розмірі 34 847,70 грн. та інфляційні втрати в сумі 2 210,34 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 10.12.2008 року між сторонами укладено договір № 954 на експлуатацію та обслуговування, на виконання умов якого ПрАТ СП «Партнер» надавало відповідачеві послуги зі зберігання та охорони автомобіля в гаражі АДРЕСА_1 » на праві довгострокової оренди, по АДРЕСА_2 . Відповідач, в свою чергу, неналежним чином виконував умови вказаного договору в частині своєчасного внесення щомісячних внесків, з огляду на що виникла заборгованість в розмірі 22 800 грн., на яку позивачем були нараховані інфляційні втрати та пеня.

У січні 2018 року ОСОБА_4 пред`явив до ПрАТ СП «Партнер» зустрічний позов, в якому просив визнати договір № 954 від 10.12.2008 року на експлуатацію та обслуговування - недійсним.

Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Крім того, вказував, що на момент укладення оспорюваного договору гараж НОМЕР_1 вже використовувався для зберігання іншого транспортного засобу на підставі договору №478 від 16.12.2002 року, укладеного між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_5 (сином відповідача). Також, звертав увагу на те, що позивач не підтвердив наявність у нього права довгострокової оренди земельної ділянки, на якій знаходиться автостоянка.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року позовні вимоги ПрАТ СП «Партнер» задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ СП «Партнер» суму боргу за договором експлуатації та обслуговування гаража в розмірі 22 800 грн., пеню в розмірі 3 484 грн. 07 коп., інфляційні витрати в розмірі 2 210 грн. 34 коп., а всього в розмірі 28 494 грн. 41 коп.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ПрАТ СП «Партнер» про визнання правочину недійсним, відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач та його представник подали апеляційну скаргу, за результатом розгляду якої просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити, відмовивши в задоволенні позовних вимог ПрАТ СП «Партнер» .

Посилаючись на доводи, викладені в зустрічній позовній заяві, а також на те, що ПрАТ СП «Партнер» документально не підтвердив факт понесення ним витрат на утримання гаражу, належного ОСОБА_4 .

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю її вимог, а рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 власником гаражного боксу АДРЕСА_3 .

10.12.2008 року між СП «Партнер» та ОСОБА_4 був укладений договір на експлуатацію та обслуговування за яким СП «Партнер» взяв на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № АДРЕСА_2 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати.

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ СП «Партнер» частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів у ході судового розгляду надання ним протягом дії договору у повному обсязі послуг щодо обслуговування та охорони гаражного боксу, який на праві власності належить відповідачу, в той час як ОСОБА_4 з 2017 року неналежним чином виконував обов`язки щодо сплати місячних платежів, передбачених укладеним між сторонами договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначав, що позивачем в силу положень ст. 81 ЦПК України не доведено існування передбачених ст. 215 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним. Крім того, вказував, що сама по собі наявність іншого договору, укладеного 16.12.2002 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_5 відносно того самого гаражного боксу, не свідчить про недійсність оспорюваного договору, враховуючи те, що саме ОСОБА_4 є власником указаного гаражного боксу та зобов`язаний нести витрати на його утримання. Суд вважав, що укладення 10.12.2008 року договору між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_4 щодо зберігання та охорони транспортних засобів у гаражному боксі припиняє взаємні права та обов`язки сторін за більш раннім договором, укладеним 16.12.2002 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_5 .

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем будь-яких послуг по утриманню та обслуговуванню гаража не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Положеннями ст. 977 ЦК України встановлені особливості зберігання автотранспортних засобів.

Встановлено, що якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.

Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Згідно ст. 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктами 3.1. та 3.2 укладеного між сторонами договору передбачено, що власниквносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору, проте розмір внесків може змінюватись на умовах пункту 2.3 договору.

Згідно пункту 4.1 вказаного договору власник зобов`язаний своєчасно вносити ПрАТ СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати (пункт 3.1).

Увипадку затримки оплати зі сторони відповідача, останній оплачує позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожний день прострочення.

Згідно наданого позивачем розрахунку, внаслідок неналежного виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати ПрАТ СП «Партнер» станом на 11.08.2018 року наявназаборгованість за договором в сумі 59858,04 грн., в тому числі: борг за внесками - 22800,00 грн., інфляційні втрати - 2210,34 грн., та пеня - 34870,70 грн.

Здійснюючи указаний розрахунок, позивач виходив з того, що з серпня 2015 року плата за обслуговування була встановлена на рівні 700 грн., однак ОСОБА_4 сплачував плату по обслуговуванню за старим тарифом 350 грн. на місяць, з 2016 року воан встановлена в розмірі 1220 грн., а з липня 2017 р. відповідач взагалі припинив здійснювати оплату.

Таким чином,за час з 11.12.2016 року по 10.08.2018 рокузаборгованість з витрат на оплату послуг автостоянки становить 22800 грн.

Належних та допустимих доказів на спростування указаного розрахунку, зокрема про сплату місячних внесків у погодженому сторонами розмірі, відповідачем як суду першої так і апеляційної інстанції надано не було.

При визначенні розміру інфляційної складової (за ст.625 ЦК України), суд виходив з положень п.3.1. договору від 10.12.2008 року щодо початку періоду прострочення виконання основного зобов`язання.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені, передбаченої п. 4.1 договору, судом першої інстанції враховувалось, що відповідач є ветераном праці, дитиною війни, стан здоров`я відповідача, а також його майновий стан, і стало підставою для зменшення розміру пені до 3 480 грн. 07 коп. (10% від суми нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання),що на думку колегії суддів, відповідає принципу розумності та справедливості.

Укладаючи договір, у п. 2.3 сторони дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить СП «Партнер», розмір встановленого ним тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід`ємною частиною договору.

Положеннями Закону України « Про ціни та ціноутворення » передбачено встановлення вільних цін і тарифів на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів.

Інформація про зміну тарифів у напівпідземному гаражі надається у відповідності до припису п.7. Правил зберігання транспортного засобу на автостоянках за місцем надання послуг.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони відповідає вимогам ч.2 ст.632 ЦК України та п.п.15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду і доводи апеляційної скарги в частині того, що гараж НОМЕР_1 не перебуває на балансі та утриманні ПрАТ СП «Партнер».

Відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року №1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 березня 1997 року №5, укладеного із Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації та СП «Партнер» виконані будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі.

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 05 січня 1998 року №10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі міста Києва» затверджений акт державної приймальної комісії від 05 січня 1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці та їх експлуатацію покладено на СП «Партнер».

27 лютого 1998 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації передало напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на баланс СП «Партнер».

Рішенням Київської міської державної адміністрації від 18 березня 2004 року №125/1335 було затверджено проект відведення земельної ділянки СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі, а також було передано СП «Партнер», за умови виконання п.17.1 даного рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку загальною площею 0,28 га для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відтак, ПрАТ СП «Партнер» є законним землекористувачем, який зобов`язаний сплачувати всі податки, передбачені чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка в тому числі надає послуги із охорони автостоянок та/або гаражних боксів.

Доводи скаржника, що він як власник гаражу сам несе витрати на його утримання, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки відповідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Тобто, указаною статтею передбачено обов`язок ОСОБА_4 здійснювати ремонтні та відновлювальні роботи за власні кошти.

Між тим, обов`язок оплачувати отримані послуги з утримання та забезпечення експлуатації гаража, які надає ПрАТ СП «Партнер», передбачені як умовами укладеного між сторонами договору так і положеннями ст.ст. 977, 978 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що сторонами не виконувалися обов`язки за договором №954 від 10.12.2008 року,так як насправді послугами ПрАТ СП «Партнер» користувався син відповідача - ОСОБА_5 на підставі договору №478 від 16.12.2002 року, не можуть бути підставою, на думку колегії суддів, для скасування ухваленого судом рішення виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16.12.2002 року між СП «Партнер» та ОСОБА_5 був укладений договір № 478. За яким, СП «Партнер» взяв на себе обов`язки по зберіганню автомобіля автовласника капітального гаража № АДРЕСА_2 .

Разом з тим, указана обставина не спростовує факту подальшого укладення між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_4 договору №954 від 10.12.2008 року щодо того ж самого гаражного боксу. Договір № 954 є чинним, та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Вбачається, що усі нарахування за спірний період часу, здійснювалися ПрАТ СП «Партнер» за договором №954 від 10.12.2008 року, який був укладений з безпосереднім власником гаражу - ОСОБА_4 .

Будь-яких вимог щодо виконання договору № 478 від 16.12.2002 року в межах даної справи не заявлено.

Доводи скаржника про те, що внески сплачував саме ОСОБА_5 , який зберігав у гаражі НОМЕР_1 свій власний автомобіль, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Оскільки, в силу положень договору №954 від 10.12.2008 року охороні та зберіганню підлягають усі автотранспортні засоби, які були поміщені до гаражного боксу за згодою або розпорядженням власника( ОСОБА_4 ).

Відтак, до моменту розірвання договору №954 від 10.12.2008 року або припинення його дії з інших підстав, ОСОБА_4 зобов`язаний виконувати обов`язки, взяті на себе згідно указаного договору, у тому числі в частині оплати відповідних послуг.

Щодо вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом про визнання договору від 10.12.2008 року недійсним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Зазначаючи про недійсність оспорюваного правочину, ОСОБА_4 посилався на те, що сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема в частині плати за зберігання транспортного засобу.

Однак, колегія суддів вважає, що сторони у договорі досягли згоди щодо розміру щомісячних платежів, які є залежними від факторів зазначених в п.2.3 договору. Виходячи із положень договору, зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Доказів того, що у ПрАТ СП «Партнер» при укладенні оспорюваного правочину був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності відповідачем суду також не надано.

ПрАТ СП «Партнер» є законним землекористувачем, та експлуатаційною організацією, яка в тому числі надає послуги з охорони автостоянок та/або гаражних боксів.

Матеріали справи та встановлені фактичні обставини справи не дають підстав вважати, що дії ПрАТ СП «Партнер» при укладанні спірного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст.204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника - адвоката Євсєєва Віктора Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: