П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 760/3187/19

Номер провадження 22-ц/824/7177/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О. М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позов до ОСОБА_2 , з урахуванням подальших уточнень, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі - 429 385 грн., суму процентів за користування коштами - 331 479 грн. 30 коп., три проценти річних - 38 362 грн. 31 коп. та суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляції - 170 036 грн. 46 коп., а всього - 969 263 грн. 07 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого, відповідач отримав грошові кошти у сумі 429 385 грн. та зобов`язався повернути їх до 10 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою від 04 листопада 2014 року.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконав у зв`язку з чим, позивачу довелося звернутись до суду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року (а.с. 66-69) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 429 385 грн. боргу, проценти у розмірі 331 479 грн. 30 коп., інфляційні втрати в розмірі 170 036 грн. 46 коп., три проценти річних в розмірі 38 330 грн. 98 коп. та 9 605 грн. судового збору.

В іншій частині позову, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 28 березня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне визначення правовідносин, що склалися між сторонами, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 рокута ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити; стягнути вартість судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення було прийнято судом першої інстанції за відсутністю відзиву відповідача у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву, що зумовило неможливість подачі доказів на спростування доводів позивача.

Скаржник зазначає, що розписка у даній справі була написана відповідачем не у правовідносинах позики, а як гарантія погашення заборгованості у правовідносинах субпідряду між юридичними особами, де відповідач є директором товариства-генпідрядника (боржника), а позивач є директором товариства-субпідрядника за договором субпідряду від 19 березня 2012 року № 190312.

Так, скаржник зазначає, що вказана розписка була написана в іншу дату, аніж ту, яка в ній зазначена, крім того, на час її виконання гроші не передавалися, а особи які підписали вказану розписка, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були присутніми під час нібито передачі грошових коштів, про що скаржником було повідомлено суду першої інстанції та заявлено клопотання про призначення судової експертизи давності документів, проте у задоволенні вказаного клопотання скаржнику було відмовлено.

На думку скаржника, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи, у поновленні відповідачу строку для подачі відзиву на позовну заяву та за наявності клопотання про відкладення судового розгляду перейшов до розгляду справи по суті, знівелював процесуальні засоби доказування відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.

18 травня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивача з відповідним підтвердженням про направлення його скаржнику.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що посилання скаржника на те, що договір позики є удаваним правочином, не підтверджується наявним в матеріалах справи доказами.

Позивач посилається на те, що наявність у нього оригіналу розписки, свідчить про неповернення відповідачем боргу, а відтак, нарахованих процентів відповідно до облікової ставки НБУ відповідно до приписів ст. 1048 ЦК України, є законним.

Позивач зазначає, що оскільки матеріали справи не містять доказів того, що за розпискою гроші не передавались, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Загородня Д. М. підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просила її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Кушнір Р. Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника та заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані, а відтак, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно розписки від 04 листопада 2014 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 429 385 грн. та зобов`язався повернути вказану суму останньому до 10 лютого 2016 року (а.с. 04).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст.. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, досліджуючи боргову розписку необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно розписки від 04 листопада 2014 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 429 385 грн. та зобов`язався повернути їх до 10 лютого 2016 року.

Так, чинне законодавство України не передбачає критерії, яким повинна відповідати боргова розписка. Разом з тим, з вищевказаної розписки вбачається, що відповідач саме позичив у позивача грошові кошти та зобов`язався їх повернути, таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики. Крім того, згідно приписів ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, проте, оригінал вищевказаної розписки станом на день подання позовної заяви, знаходився у позивача, що дає підстави вважати, що борг відповідачем повернутий не був.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою від 04 листопада 2014 року.

Відповідно до ст.. 530ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, у позовній заяві міститься розрахунок процентів від суми позики, який відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем.

Таким чином, враховуючи, що сума основного боргу відповідачем повернута не була, а наявний в позовній заяві розрахунок процентів від суми позики відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем,колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів у зазначеному позивачем розмірі.

Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Так, в матеріалах справи наявний розрахунок суми інфляційних витрат, який відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у розмірі, зазначеному позивачем.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскільки термін прострочення сплати коштів за договором позики складає 1 087 дні то 3 % річних складає 38 330 грн. 98 коп.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що розписка від 04 листопада 2014 року була написана ним не у правовідносинах позики, а як гарантія погашення заборгованості у правовідносинах субпідряду, оскільки, як вбачається з вказаної розписки, відповідач саме позичив у позивача грошові кошти у сумі 429 385 грн. Так, чинне законодавство України не передбачає критерії, яким повинна відповідати розписка про отримання коштів у борг. Разом з тим, з вищевказаної розписки вбачається, що відповідач позичив у позивача грошові та зобов`язався їх повернути, таким чином, факт укладення між позивачем та відповідачем саме договору позики підтверджується вищевказаною розпискою.

Крім того, наявний в справі договір субпідряду № 190312 від 19 березня 2012 року укладений між ТОВ «Алекс Дженерал Сервіс» та ТОВ Енерговентиляція ОМВ» не є доказом, якій підтверджує те, що вказана розписка була написана відповідачем не у правовідносинах позики, а як гарантія погашення заборгованості у правовідносинах субпідряду.

Колегія суддів бере до уваги посилання скаржника на те, що судом в супереч поданій заяві про відкладення розгляду справи та надання часу формулювання правової позиції адвоката та погодження її з відповідачем закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду, разом з тим, вказані обставини не спростовують висновки суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення експертиз, судом було знівельовано процесуальні засоби доказування відповідача, разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року, у задоволенні клопотання про призначення експертизи судом було відмовлено, зокрема, у зв`язку з тим, що усні пояснення та письмове клопотання відповідача не є достатньою правовою підставою для призначення у даній справі відповідної експертизи, а жодних належних та допустимих доказів в підтвердження необхідності застосування спеціальних знань відповідачем зазначено не було та вони відсутні і у матеріалах справи. Так, дослідивши вищевказану ухвалу та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на те, що судом було знівельовано процесуальні засоби доказування відповідача у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про призначення експертиз, є безпідставними, оскільки підпис і текст написаної розписки відповідачем не оспорюється, а посилання на безгрошовість розписки і хвилювання під час її написання не спростовує факту написання розписки. Інших доказів, щодо неправомірності дій зі сторони позивача, відповідачем не доведено, до правоохоронних чи інших органів, відповідач не звертався.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова