печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судових засідань - Рябцовій Ю.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Федосенко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України (далі - відповідач, Інститут проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України) в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України В.В. Харченко від 16.04.2018 року за № 24-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України з 30.04.2018 року; стягнути з Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.04.2018 року по день прийняття рішення судом; стягнути з Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 00 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України з 30.04.2018 року та в частині присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 11.01.2006 року він працював в Інституті проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України на посаді завідуючого лабораторії механічних випробувань. На засіданні вченої ради Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України, яке відбулося 01.02.2018 року, було прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1. Метою ліквідації даного структурного підрозділу (за твердженням відповідача) є запровадження більш ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економічного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАН України вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого експериментальних досліджень, що проводяться на унікальному науковому обладнанні Інституту. 21.02.2018 року відповідачем було прийнято наказ № 12 про ліквідацію лабораторії механічних випробувань 30.04.2018 року, а 16.04.2018 року відповідачем було прийнято наказ № 24-к про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого лабораторії механічних випробувань Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України 30.04.2018 року. Зазначений наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем ліквідація лабораторії проведена з порушеннями чинного законодавства, зокрема, на момент попередження позивача про звільнення не було затверджено граничної чисельності працівників; зміни у виробництві та організації праці на підприємстві, які мають наступити на момент попередження працівників про майбутнє вивільнення; відсутнє техніко-економічне обґрунтування причин проведення скорочення штату структурного підрозділу. Крім того, звільнення позивача відбулося у період перебування його у відпустці. Також відповідачем порушено право позивача на отримання відпустки у зручний час, яке передбачено ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки», оскільки позивач являється ветераном праці. Через незаконне звільнення у позивача порушився звичний ритм життя, стан здоров`я, що, на думку позивача, є підставою для стягнення також моральної шкоди. В якості обґрунтування правових підстав позову позивач посилається на ст. ст. 40, 42, 49 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 24.05.2018 року справу було передано судді Кирилюк І.В. (змінено прізвище на Григоренко ).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

31.07.2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди; підготовче засідання у справі призначено на 12.10.2018 року.

09.10.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив, в якому останній повністю заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що відповідно до Статуту Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України (далі - Інститут), затвердженого розпорядженням Президії НПН України від 15.12.2016 року № 878, Інститут є державною бюджетною неприбутковою установою та перебуває у віданні Національної академії наук України (далі - НАН України). Впродовж останніх років наявного бюджетного фінансування Інституту фактично не вистачає для забезпечення 100% зайнятості працівників Інституту. Відповідач, як установа НАН України, неодноразово отримував від НАН України розпорядження щодо приведення структури та чисельності Інституту у відповідність до фактичного бюджетного фінансування і розміру фонду заробітної плати. Тому на засіданні вченої ради Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України, яке відбулося 01.02.2018 року, було прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 з метою ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економічного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАН України вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого експериментальних досліджень, що проводяться на унікальному науковому обладнанні Інституту. Щодо правомірності проведення звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату, відповідач зазначає, що позивач був повідомлений про звільнення у зв`язку зі скороченням та йому пропонувалися вакантні посади, однак він не виявив бажання щодо зайняття жодної з них. Можливість звільнення працівника останнім днем відпустки, тобто в день, коли працівник не працював, чинним законодавством не заборонена та передбачена у ст. 3 Закону України «Про відпустки». Також в Інституті наявні вакантні посади і право на участь у конкурсі на такі посади є загальнодоступним та, за бажанням, позивач може реалізувати своє право на зайняття вакантних посад. Щодо правомірності надання позивачу щорічної відпустки відповідач зазначає, що у позивача була наявна велика кількість днів невикористаної щорічної відпустки, і з метою уникнення порушення законодавства про працю відповідач був змушений прийняти відповідний наказ про надання відпустки, ознайомивши із ним позивача. Заяви про перенесення відпустки на інший період позивачем не подано.

12.10.2018 року у зв`язку із зайнятістю судді в порядку чергування справу було знято зі складу та призначено на 30.11.2018 року.

30.11.2018 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 23.01.2019 року.

23.01.2019 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 26.03.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.03.2019 року у зв`язку з неявкою учасників судового процесу та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 19.06.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року до розгляду прийнято письмовий розрахунок позовних вимог позивача в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 23.01.2019 року.

19.06.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.10.2019 року.

В судовому засіданні 15.10.2019 року позивачем надано суду письмовий розрахунок позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 15.10.2019 року, який протокольною ухвалою суду було прийнято до розгляду.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2019 року у зв`язку із необхідністю витребування доказів, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у судовому засіданні оголошено перерву до 31.10.2019 року.

24.10.2019 року на виконання протокольної ухвали Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2019 року відповідач надав витребувані судом докази, зокрема: копію наказу про створення комісії з інвентаризації від 21.02.2018 року № 11-А, копію актів інвентаризаційної комісії від 22.02.2018 року та від 14.03.2018 року, копію положення про Лабораторію механічних випробувань матеріалів від 2006 року, копію положення про Лабораторію механічних випробувань та металографічних досліджень від 20.06.2018 року, копію направлення ГУ Держпраці у Київській області про проведення інспекційного відвідування від 12.04.2018 року № 221, копію акту інвентаризаційного відвідування від 23.04.2018 року, копію припису про усунення виявлених порушень від 23.04.2018 року, копію наказу від 12.03.2018 року № 16-к про надання відпустки ОСОБА_1 , копію довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1

31.10.2019 року у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні справу було знято зі складу та призначено на 27.02.2020 року.

27.02.2020 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці справу було знято зі складу та призначено на 01.06.2020 року.

01.06.2020 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці справу було знято зі складу та призначено на 01.09.2020 року.

В судовому засіданні 01.09.2020 року позивач надав розрахунок позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 31.08.2020 року, який протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від було прийнято до розгляду.

В судовому засіданні 01.09.2020 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити з урахуванням останнього розрахунку.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши подані учасниками справи письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 11.01.2006 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду завідуючого лабораторії механічних випробувань Інституту проблем міцності ім. Г.С. Писаренка Національної академії наук України, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .

Наказом Інституту проблем міцності ім. Г.С. Писаренка Національної академії наук України від 21.02.2018 року № 09 було прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту та створення на її базі, а також групи металографічних досліджень відділу фізичних основ міцності і руйнування, який ліквідується, лабораторії механічних випробувань та металографічних досліджень, якій передати у підпорядкування Центр колективного користування приладами INSTRON 8802.

На засіданні Профкому Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України від 05.03.2018 року, що підтверджується відповідним протоколом № 3-А, було ухвалено рішення про звернення з пропозицією до адміністрації Інституту щодо запропонування співробітникам лабораторії механічних випробувань № 1 взяти участь в конкурсі на заміщення посад в лабораторії механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень. Якщо співробітники лабораторії не погодяться брати участь у конкурсі, то в такому разі профком дає згоду на вивільнення співробітників за ст. 40 п. 1 КЗпП України (скорочення штату).

06.02.2018 року Інститутом проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України було прийнято рішення № 56/61-2 щодо ліквідації лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту.

Постановою Бюро Відділення механіки Національної академії наук України від 14.02.2018 року (протокол № 2) було затверджено зміни в структурі Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України та прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту.

Наказом Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України від 21.02.2018 року № 12, лабораторію механічних випробувань № 1 Інституту ліквідовано 30.04.2018 року з відповідним скороченням посад.

21.02.2021 року позивача під особистий підпис було попереджено про ліквідацію з 01.05.2018 року лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту та ознайомлено із вакантними посадами, які існували на дату ознайомлення, що підтверджується відповідним повідомленням.

21.02.2018 року директор Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України звернувся із листом до профкому Інституту проблем міцності з проханням надати згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 .

22.03.2018 року директор Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України повторно звернувся із листом до профкому Інституту проблем міцності з проханням надати згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 .

04.04.2018 року Комітетом первинної профспілкової організації Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України було прийняте рішення щодо надання згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним витягом з протоколу від 04.04.2018 року № 4-Б.

Наказом Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України від 16.04.2018 року № 24-к ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту 30.04.2018 року за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам сторін, суд виходить із такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.06.2012 року в справі № 6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно ст. 64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до п. 1.1 Статуту Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка Національної академії наук України, затвердженого розпорядженням Президії НАН України від 15.12.2016 року № 878 (далі - Статут), Інститут проблем міцності Г.С. Писаренка Національної академії наук України є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, яка заснована на державній власності, перебуває у віданні Національної академії наук України та входить до складу Відділення механіки НАН України.

Відповідно до п. 1.4 Статуту, Інститут діє відповідно до Конституції України, Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та інших законодавчих актів, Статуту Національної академії наук України, Основних принципів організації та діяльності наукової установи Національної академії наук України та цього Статуту.

Постановою Президії Національної академії наук України від 20.01.2016 року № 11 «Про фінансування НАН України у 2016 році» зокрема було встановлено, що керівникам установ НАН України спільно з вченими радами до 01.04.2016 року необхідно здійснити з урахуванням результатів оцінювання та результатів чергової атестації наукових працівників заходи щодо оптимізації структури установ, зокрема щодо об`єднання структурних підрозділів, напрями досліджень яких є близькими, ліквідації тих із них, що працюють неефективно чи не відповідають вимогам по кадровому складу. Протягом трьох місяців привести роботу зі скорочення чисельності працівників з метою максимального забезпечення повної зайнятості працюючих та виплатити їм заробітної плати в повному обсязі згідно з чинним законодавством, внести зміни до структури та штатного розпису установи в межах затверджених обсягів фінансування. Про результати проведеної роботи необхідно було доповісти до 25.04.2016 року.

Постановою Президії Національної академії наук України від 16.03.2016 року № 81 «Про наукові підрозділи наукових установ НАН України» було визначено, що штат працівників структурного наукового підрозділу (лабораторії, сектору) у складі основного структурного наукового підрозділу (відділення, відділу, лабораторії) наукової установи НАН України має складати не менше 5 штатних одиниць, у тому числі не менше 3 посад наукових працівників.

Постановою Президії Національної академії наук України від 09.11.2016 року № 233 «Про реформування діяльності НАН України для ефективного наукового супроводження реалізації пріоритетів економічного розвитку держави» директорам наукових установ НАН України науково-технічного та суспільного профілю була надана вказівка, зокрема, вжити заходів щодо перегляду тематики науково-дослідних робіт та, за необхідності, структури установ з метою врахування потреб науково-технічного супроводження інноваційного розвитку галузей економіки.

У відповідності до витягу із протоколу засідання Вченої ради Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка Національної академії наук України від 01.02.2018 року № 3, присутніми було ухвалено рішення: з метою більш ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАН України вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого використання експериментальних досліджень, що проводяться на унікальному науковому обладнанні Інституту ліквідувати лабораторію механічних випробувань № 1 Інституту та створити на її базі, а також лабораторії металографічних досліджень відділу фізичних основ міцності і руйнування, який ліквідовується, лабораторію механічних випробувань та металографічних досліджень, якій передати у підпорядкування Центр колективного користування приладами INSTRON 8802.

Із матеріалів справи слідує, що 21.02.2018 року позивач був особисто повідомлений про майбутню ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка Національної академії наук України з 01.05.2018 року та йому були запропоновані посади, які були вакантні на дату повідомлення (а.с. 134).

Згідно з ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17, за приписами ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 року у справі № 6-45цс11, звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. ст. 40 КЗпП України).

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідачем у повній мірі дотримано умови та порядок, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, а відтак твердження позивача про незаконність звільнення з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка Національної академії наук України є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо доводів позивача про неправомірне надання щорічної відпустки та звільнення його з посади в період відпустки, суд зазначає наступне.

Порядок та умови надання щорічних відпусток визначені ст. 10 Закону України «Про відпустки». Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Також, частинами 4 та 5 ст. 79 КЗпП України визначено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Позивач був попереджений про звільнення 21.02.2018 року, він не виявив бажання зайняти інші вакантні посади, які були йому запропоновані, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про його звільнення 30.04.2018 року. Крім того, позивач був ознайомлений із повідомленням від 01.03.2018 року про надання йому щорічної відпустки з 15.03.2018 року по 30.04.2018 року. Позивачем зазначено на даному повідомленні про те, що він не згоден із вказаним періодом щорічної відпустки, однак заява про перенесення відпустки на інший період ОСОБА_1 не подавалася. Також матеріали справи не містять інформацію про те, що позивач оскаржував наказ про надання йому відпустки.

Відтак, відповідач правомірно визначив датою звільнення останній день відпустки, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки».

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Як визначено у ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівнику тільки у разі порушення роботодавцем його законних прав.

Разом з тим, оскільки судом не встановлено порушень Інститутом проблем міцності імені Г.С. Писаренка НАН України законних прав ОСОБА_1 , то правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються також ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, за загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини.

Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18).

У постанові від 23.09.2019 року по справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В порушення процесуального обов`язку позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, не зазначено у чому саме вона полягає, не обґрунтовано її розмір, не доведено, що шкода була завдана саме протиправними діями відповідача, та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою і протиправними діяннями Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, то питання розподілу судових витрат судом не розгля дається.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 42, 49-2, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 200, 259, 263-265, 273, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 14.09.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко