Єдиний унікальний номер 725/3112/20
Номер провадження 4-с/725/6/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2020 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Майстрюк В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці Шеремети І. М., заінтересовані особи: державний виконавець другого відділу Державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Горюк В. І, на дії державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу,-

ВСТАНОВИВ :

14.07.2020 року стягувач звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу.

Посилався на те, що 02.07.2019 року державним виконавцем Другого відділу Державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Горюк В. І. відкрито виконавче провадження №58004182 про примусове виконання судового наказу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 травня 2018 року по справі №725/1999/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КЕВ м. Чернівці 11492, 83 грн. заборгованості та витрати по сплаті судового збору у розмірі 176, 20 грн.

Проте, 06.07.2020 року стягувачем було отримано копію постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві. Зазначену постанову державним виконавцем було винесено на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а вжиті заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Із вказаними діями державного виконавця стягувач не погоджується та вважає постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, скаржник вказував на те, що у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки він не в повній мірі використав свої повноваження, передбачені ст.18 Закону та не вжив вичерпних ефективних заходів щодо розшуку майна. За таких обставин державний виконавець підійшов до виконання судового рішення формально, державний виконавець жодного разу фактично не з`явився до помешкання боржника, акт про відсутність майна останнього складено у відсутності стягувача.

Просив визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 11.06.2020 року.

Державний виконавець Горюк В .І.у поданому до суду відзиві із доводами скарги не погодився. Зазначив, що 27.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З метою забезпечення фактичного, повного та своєчасного виконання рішення 04.02.2019 р. та 07.04.2020 року винесено постанови про арешт коштів боржника, якими накладено арешт на всі відкриті розрахункові рахунки, які належать боржнику. Згідно з відповідей банків, встановлено, що відкритих розрахункових рахунків, які належать боржнику та з яких можна було б здійснити примусове списання коштів не виявлено. Також, 11.03.2020 року державним виконавцем направлено виклик боржника за адресою проживання.

В результаті вжитих заходів встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС України за боржником транспортних засобів не зареєстровано. Згідно відповіді з ДФС України інформація про джерела отримання доходів та номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах за боржником відсутня, виходячи з відповіді ПФ України інформація про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб-боржників, які отримують пенсію відсутня, інше майно, на яке б можливо звернути стягнення не виявлено. Також відомості про боржника включені до Єдиного реєстру боржників, що діє в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Просив відмовити в задоволенні скарги повністю.

Представник скаржника до суду не з`явився, у поданій до суду заяві просив розглянути скаргу у його відсутності. Вимоги скарги просив задовольнити.

Представник Другого відділу ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області також у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд скарги у його відсутності.

Дослідивши письмові докази провадження, а також враховуючи положення ч.2 ст.450 ЦПК України, у відповідності до яких неявки учасників виконавчого провадження, не перешкоджає розгляду скарги, а також на підставі вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд, не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з поданої до суду скарги, стягувач по виконавчому провадженню вважає, що його права були порушені, оскільки державним виконавцем не було вжито усіх передбачених Законом заходів для своєчасного виконання рішення суду та безпідставно повернуто виконавчий документ.

Як було встановлено судом, 03.05.2018 року Першотравневим районним судом м. Чернівці було видано судовий наказ №725/1999/18, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці заборгованість в розмірі 11492 грн. 83 коп. та понесений судовий збір у розмірі 176 грн. 20 коп. (а.с.9).

У подальшому, постановою від 11.06.2020 року державним виконавцем виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.20).

Так, згідно відповідей на запити до Пенсійного фонду від 08.01.2019 р., 17.01.2019 р., 04.02.2019р., 06.03.2019р., 26.03.2019р., 11.05.2019р., 11.07.2019р., 21.01.2020, 11.03.2020 р.04.04.2020р. про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб-боржників, які отримують пенсії відомості стосовно боржника відсутні.

Відповідно до відповідей Державної фіскальної служби України від 08.01.2019 р., 17.01.2019 р., 04.02.2019р., 06.03.2019р., 26.03.2019р., 11.05.2019р., 11.07.2019р., 21.01.2020, 11.03.2020 р.04.04.2020р. про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями та про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб інформація відсутня.

Згідно відповідей сервісного центру МВС України від 11.05.2019р., 21.05.2019р., 05.06.2019р., 19.07.2019 р., 11.03.2020р. та 07.04.2020 р. за боржником не зареєстровано транспортних засобів, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про майно боржника відсутні.

04.02.2019 року та 07.04.2020 року було винесено постанови про арешт коштів боржника, які містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або зверненя стягнення, на які заборонено законом.

Умови і прядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Цивільно-процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" , виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: - з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

- за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Окрім того, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: встановити майно боржника, яке знаходиться в інших осіб, а також майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб (ст. 53 Закону); отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або У стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону); провести перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а у подальшому здійснювати таку перевірку не рідше ніж один раз на три місяці (ч. 8 ст. 48 Закону).

На підтвердження виконання зазначених вище вимог Закону та здійснення виконавчих дій державним виконавцем були надані докази.

Таким чином, суд приходить до висновку, що державний виконавець виконав свій обов`язок щодо ефективного, своєчасного та у повному обсязі вчинення виконавчих дій, своїми правами не скористався, тобто у повному обсязі виконавчі дії не провів, майновий стан боржника належним чином не перевірив.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 37 Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд при вирішенні даної скарги також керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також роз`ясненнями наданими Європейським судом з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленого у справі «Шаренок проти України», було встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Також, Суд сказав на свою прецедентну практику, згідно з якою відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Таким чином, при поверненні виконавчого документу державним виконавцем в повній мірі виконано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» в частині вжиття усіх передбачених цим Законом заходів для виявлення майна боржника.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.18, 76-81, 353, 447, 448, 450,451ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу Квартирно-ексчплуатаційного відділу м. Чернівці на дії державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька