головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/3914/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року

за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 111-07-И/02 від 04 квітня 2011 року.

Разом з тим, до Шевченківського районного суду міста Києва була подана заява про забезпечення позову, в якій заявник просила: вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2011 року, яким було задоволено позов банку та стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11-07-И/02 від 04 квітня 2011 року, який укладений між АТ «Банк Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що відсутність заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення цього позову про визнання припиненим зобов`язання, оскільки відбувається примусове стягнення у рамках виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 14 листопада 2011 року, на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року відхилено заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відбувається стягнення саме за кредитним договором № 111-07-И/02 від 04 квітня 2011 року, оскільки вбачається, що примусово виконується рішення Печерського районного суду міста Києва про стягнення з відповідачів, в тому числі і ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором № 11-07-И/02 від 05 березня 2007 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2011 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неправильно встановлено обставини справи і не враховано позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Позивач у позовній заяві посилалася на те, що на примусовому виконанні перебуває рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2011 року, яким було задоволено позовні вимоги АТ «Банк Фінанси та кредит» про стягнення з неї грошових коштів за договором № 111-07-И/02 від 04 квітня 2011 року. У заяві про забезпечення позову позивач посилалася на те, що на примусовому виконанні перебуває рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2011 року, яким було задоволено позовні вимоги АТ «Банк Фінанси та кредит» про стягнення з неї грошових коштів за договором № 11?07?И/02 від 04 квітня 2011 року.

В апеляційній скарзі заявник визнає та зазначає, що у позові була допущена описка у номері договору та замість правильного № 11-07-И/02 вказано № 111-07-И/02.

Разом з цим, в апеляційній скарзі заявник вважає, що саме ця несуттєва помилка стала підставою для відмови у забезпеченні позову. Суд першої інстанції мав встановити факт описки, а не відхиляти заяву про забезпечення позову.

Щодо вказаних доводів апеляційної скарги, то колегія апеляційного суду зазначає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, питання виправлення допущених у позовній заяві описок вирішується заявником, а не судом, шляхом звернення заявника в загальному порядку до суду та поданням заяви, що не містить вказаних описок.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу приписами частин 1,2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1,6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що у заяві про забезпечення позову відсутнє посилання на будь-які конкретні обставини та докази на їх підтвердження, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що

не доведено співмірності заявлених вимог щодо вжиття заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, та зазначає, що фактичні обставини, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, заявником не зазначені та не доведені, а матеріали справи не містять будь-яких доказів на їх підтвердження.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що постановою ВДВС Печерського районного управління юстиції у місті Києві від 18 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 50856885, з примусового виконання виконавчого листа № 2-677/11 від 14 листопада 2011 року, виданого на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва (а.с. 9-14).

Отже, апеляційним судом встановлено, що рішення Печерського районного суду міста Києва набрало законної сили, перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, а тому з огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що заявником помилково вибрано спосіб захисту своїх прав в порядку виконання рішення суду шляхом постановлення ухвали про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, а саме: шляхом зупинення виконавчого провадження на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2011 року.

Вжиття вказаних заходів щодо забезпечення позову є фактично зупиненням виконання судового рішення, що набрало законної сили, що є недопустимим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року залишається без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 липня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар