Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Гриціва М. І., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
на постанову від 30 червня 2020 року
у справі № 317/2777/17
провадження № 14-76цс20
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ЗАлК» про захист трудових прав працівника, в якому просив визнати недійсним рішення наглядової ради Товариства, оформлене протоколом від 31 січня 2017 року № 1, у частині зобов`язання генерального директора здійснювати закупівлю робіт та послуг відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».
На обґрунтування позовів ОСОБА_1 послався на те, що оспорювані рішення наглядової ради суперечить вимогам законодавства, положенням статуту Товариства, та порушують трудові права позивача, який є генеральним директором ПАТ «ЗАлК».
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 5 грудня 2017 року позови об`єднано в одне провадження.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 5 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року, провадження у справі закрито з тих підстав, що цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовано тим, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки виник з корпоративних відносин. Вимогами у позові є визнання недійсними рішень наглядової ради ПАТ «ЗАлК», а не поновлення трудових прав позивача.
Не погодившись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 у березні 2018 року подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 5 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства.
30 червня 2020 року постановою Великої Палати Верховного Суду (далі - Постанова) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, змінено мотивувальні частини ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 5 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року, шляхом викладення їх в редакції цієї Постанови, яку мотивовано наступним чином.
На думку Великої Палати Верховного Суду, та обставина, що оскаржуючи рішення наглядової ради, генеральний директор Товариства у позовних заявах формально посилається на порушення своїх трудових прав, не свідчить про існування спору саме із трудових правовідносин. Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що способом захисту порушених або оспорюваних прав у категорії спорів, коли позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманий працівник, є позов про поновлення на посаді, зобов'язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов'язків тощо, а не позов про визнання недійсним рішення наглядової ради товариства (пункт 27 Постанови).
Звертаючись до суду з цими позовами, генеральний директор Товариства послався на порушення своїх прав рішенням наглядової ради Товариства, що зобов'язують його як керівника ПАТ «ЗАлК» до вчинення певних дій, які, на його думку, суперечать вимогам законодавства.
Таким чином, на вирішення суду фактично переданий спір між керівником Товариства та наглядовою радою щодо порядку здійснення господарської діяльності ПАТ «ЗАлК» та інших повноважень у сфері управлінської діяльності.
Розгляд таких спорів судом буде втручанням у господарську діяльність акціонерного товариства, що є неприпустимим.
Генеральний директор акціонерного товариства зобов'язаний діяти від імені товариства та у межах, встановлених статутом і законом. Він підзвітний загальним зборам і наглядовій раді товариства та зобов'язаний організовувати виконання їх рішень, а не оспорювати їх у судовому порядку.
У разі незгоди з рішенням наглядової ради, особа, яка обіймає посаду генерального директора товариства, не позбавлена можливості припинити свої відносини з акціонерним товариством шляхом звільнення чи ініціювати скликання загальних зборів акціонерів для обговорення питання про втручання наглядової ради у вирішення питань оперативно-господарської діяльності, тобто в компетенцію виконавчого органу чи генерального директора.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення наглядової ради не може бути оскаржене в судовому порядку генеральним директором Товариства, оскільки будь-які спірні питання щодо компетенції, які виникають всередині Товариства між його органами у процесі управління, підлягають вирішення відповідно до його статуту у позасудовому порядку (пункти 28 - 32 Постанови).
Із такими висновками погодитись не можемота висловлюємо окрему думку з огляду на наступне.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у чинній редакції.
Разом з тим стаття 12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, як і стаття 20 цього Кодексу у чинній редакції, визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
За змістом положень статті 167 Господарського кодексу України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Стаття 2 Закону України «Про акціонерні товариства» визначає корпоративні права як сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 послався на порушення його трудових прав рішеннями наглядової ради Товариства, що зобов'язують його як керівника ПАТ «ЗАлК» до вчинення певних дій, які, на його думку, суперечать вимогам законодавства, проте невиконання яких може слугувати підставою для дострокового розірвання укладеного з ним контракту.
При цьому позивач зазначив, що згідно зі статтею 31 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, а пунктом 2.1 контракту ПАТ «ЗАлК» зобов`язано не втручатись в оперативно-господарську діяльність керівника. Тому, на думку позивача, оспорювані рішення наглядової ради Товариства змінюють умови укладеного з ним трудового договору та умови праці генерального директора, позбавляючи його можливості діяти у межах повноважень.
Тобто цей спір не спрямований на захист прав учасника Товариства та не є спором між органами Товариства щодо повноважень у сфері управлінської діяльності, який так чи інакше впливає на права його учасників. Особа, яка обіймає посаду генерального директора Товариства, оскаржує рішення наглядової ради з точки зору їх впливу на її трудові права і обов'язки та не є суб'єктом корпоративного спору.
За логікою позиції, викладеної у Постанові, до незгоди керівника товариства з рішеннями наглядової ради, якими його зобов`язано вчинити певні дії, які він вважає неправомірними, але за невиконання яких його може бути звільнено, застосовується виключно принцип «виконуй або звільняйся». Це ставить керівника товариства, який є не тільки його виконавчим органом (або очільником цього органу), а й найманим працівником, у заздалегідь уразливу позицію та позбавляє можливості захисту своїх трудових прав у разі, прийняття наглядовою радою свавільних рішень, наприклад, про зобов`язання директора працювати в умовах надзвичайної ситуації, яка може завдати шкоди життю чи здоров`ю, або працювати два роки без надання відпустки.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М . В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.
Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.
Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Вважаємо, що обмеження доступу до правосуддя можливе лише у випадках, встановлених законом. Тлумачення, тим більше розширювальне, такого обмеження є недопустимим і виходить за межі повноважень суду.
На власний розсуд витлумачивши положення пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень), Велика Палата Верховного Суду не звернула уваги на вимоги статті 206 цього Кодексу, згідно з якими у разі, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Таким чином висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що ця справа не може бути розглянута судами жодної юрисдикції - обмежує права позивача на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.
При цьому Велика Палата Верховного Суду не зазначила, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними. Посилання у Постанові на те, що на момент звернення до суду права та законні інтереси позивача не були порушені Товариством, є підставою для відмови в задоволенні позову, а не закриття провадження у справі.
З огляду на викладене, характер спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін у цих правовідносинах, вважаємо, що позов керівника товариства про визнання недійсними рішень наглядової ради цього товариства, обґрунтований тим, що оскаржуваними рішеннями його зобов`язано вчинити певні дії, які він вважає неправомірними, але за невиконання яких його може бути звільнено, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суди дійшли помилкового висновку про закриття провадження в цій справі.
Суддя Н. П. Лященко М. І. Гриців О. Б. Прокопенко