ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/4807/19 Головуючий суддя І інстанції Винниченко П. П.
Провадження № 22-ц/818/2964/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Кругової С.С. Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Винниченка П.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у травні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ізюмського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом на підставі того, що 26.01.2011 між сторонами був укладений договір про позику 3800 грн у вигляді встановленого ліміту зі сплатою 30 % на рік. Термін повернення відповідав строку дії картки. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач пропустив строк позовної давності. Позивачем було подано апеляційну скаргу та Харківський апеляційний суд частково задовольнив позов, і в організації, де вона працює, почали по постанові виконавчої служби автоматично знімати кошти з заробітної плати та перераховувати на користь банку. Нею було подано касаційну скаргу до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду України та оскаржено рішення апеляційного суду. Верховний суд у своєю постановою від 28.08.2019 вирішив, що апеляційний суд м. Харкова зробив помилкові висновки та виніс невірне рішення, тому скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції. У зв`язку з тим, що за рішенням апеляційного суду на користь банку стягнуто 5359,30 грн, вона оплатила судовий збір за касаційну скаргу у сумі 3559,24 грн, тобто вона понесла матеріальні збитки у сумі 8918,54 грн. Також було завдано крім матеріальної і моральну шкоду, яку позивач оцінює у 50000 гривень. З урахуванням вищевикладеного, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8918,54 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , місцезнаходження якого за адресою: 49094, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , матеріальну шкоду у сумі 8918,54 грн (вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять гривень 54 коп.) та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн (одну тисячу гривень 00 коп.), а всього 9918,54 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімнадцять гривень 54 копійки).

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначено, що жодних незаконних дій по відношенню до ОСОБА_1 банк не вчинював, оскільки діяв в межах чинного законодавства.

Банк вважає, що, законодавцем передбачено інші способи захисту, які в даному випадку були б належними:

- звернення з заявою про поворот виконання рішення;

- розподіл судових витрат у відповідності до ст.ст. 133-142 ЦПК України.

Послався на те, що позивач з заявою про відшкодування витрат або про поворот виконання рішення не звертався. Судом не враховано, що правовідносини в даній справі пов`язані з поверненням коштів, які були стягнуті на підставі та у зв`язку із виконанням рішення суду.

Зазначено, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання позову про стягнення матеріальної шкоди, а суд першої інстанції на всі обставини справи та норми чинного законодавства уваги не звернув, без достатніх правових підстав задовольнив позовні вимоги, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Банк посилається на те, що в матеріалах справи відсутній будь-який доказ про стан здоров`я позивача на підставі якого можна було би стверджувати, що стан здоров`я позивача погіршився в порівнянні із попереднім його станом і погіршився безпосередньо після зазначених у позовній заяві подій та як наслідок цих подій.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обґрунтовуючи відзив зазначила, що у зв`язку з тим, що за рішенням апеляційного суду на користь банку стягнуто з неї 5359,30 грн, що підтверджується довідкою з виконавчої служби. Також вона оплатила судовий збір за касаційну скаргу у сумі 3559,24 грн, що підтверджується копією платіжного документу з банку. Тобто вона понесла матеріальні збитки у сумі 8918,54 грн.

Вказала, що банк відносно неї здійснив проти правні дії, чим спричинив їй моральних збитків, а саме незаконно зняв кошти з її рахунку з метою шахрайським шляхом отримати з неї незаконну вигоду у вигляді 98937,66 грн, та частково отримав незаконну вигоду. Також банк сповістив своїми запитами через суд, керуючому складу організації, де вона працює, про те, що начебто вона порушила закон та відмовлася платити заборгованість у зв`язку з чим до неї погіршилося ставлення з боку керуючого складу, суттєво постраждав її авторитет серед підлеглих. Тобто мало місце приниження честі та гідності та ділової репутації. Також вона виховує дитину одна, не отримуючи ні аліментів ні іншої допомоги, та коли з неї почали утримувати кошти, які банк не мав законних підстав вимагати, вона зазнала душевних страждань у зв`язку з тим, що не вистачало коштів на нормальне існування її та дитини.

Вважає, що банк поширив про неї неправдиву інформацію, а саме про те, що вона порушила закон та винна банку кошти, але твердження банку не доведені у судовому порядку, банк поширив таку інформацію її родичам шляхом надсилання листів та її колегам таким же шляхом. Також після винесення помилкового рішення Харківським апеляційним судом 22.10.2018 вона перенесла морально-психологічний зрив, який перейшов у розлад здоров`я в наслідок чого вона була змушена звернутися до лікувального закладу до лікарів ендокринологу та кардіологу про що свідчать копій документів з медичного закладу від 28.10.2018 тобто через 6 днів після винесення рішення по незаконним вимогам банку, та через 2-3 дні після того як було надіслано рішення.

Послалась на те, що нею був обраний вірний спосіб захисту прав.

АТ КБ «Приватбанк» надав суду письмові пояснення, в яких дублював доводи апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З огляду на те, що банком рішення суду оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог, то в іншій частині рішення районного суду не переглядається відповідно до норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30.07.2018 в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.10.2018 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» - задоволено. Рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 30.07.2018 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 січня 2011 року в сумі 90034,30 гривень, яка складається з: 2687,16 гривень заборгованість за кредитом; 86247,14 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом та 1100 гривень пені. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1762 гривень та за подання апеляційної скарги в сумі 2643 гривень.

Постановою Верховного Суду від 28.08.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 22.10.2018 року скасовано, рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 30.07.2018 року залишено в силі.

13.02.2019 старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Думенко Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В повідомленні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 20.11.2019 № 38307 зазначено, що згідно із даними, що містяться у АСВП, у період з 13.02.2019 по 25.07.2019 по виконавчому провадженню № 58357492 з виконання виконавчого листа № 623/1362/18 від 01.11.2018, виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 90034,30 грн з заробітної плати боржника утримано 5990,24 грн, які розподілені наступним чином: 5390,30 грн перераховано на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»; 535,94 перераховано як виконавчий збір; 95,00 грн перераховано як витрати виконавчого провадження.

За подання касаційної скарги на постанову Харківського апеляційного суду від 22.10.2018 ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 3559,24 грн, що підтверджується копією платіжного документу від 01.02.2019.

Позивач вказувала, що було завдано крім матеріальної і моральну шкоду, яку позивач оцінює у 50000 гривень, обґрунтовуючи тим, що банк здійснив протиправні дії, чим наніс моральних збитків, а саме незаконно зняв кошти з метою шахрайським шляхом отримати незаконну вигоду у вигляді 98937,66 грн. Також банк сповістив до організації, де вона працює, про те, що начебто порушила закон та відмовляється платити заборгованість, суттєво постраждав її авторитет серед підлеглих. Тобто мало місце приниження честі та гідності та ділової репутації. Також після винесення помилкового рішення Харківським апеляційним судом 22.10.2018 вона перенесла морально-психологічний зрив, який перейшов у розлад здоров`я, внаслідок чого була змушена звернутися до лікувального закладу до лікарів ендокринологу та кардіологу.

Згідно консультаційних висновків вбачається, що 28.10.2018 ОСОБА_1 зверталась до лікарів ендокринолога та кардіолога.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач понесла матеріальні збитки у сумі 8918,54 грн.

Суд враховав вимоги розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань та вважав, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме: на суму 1000,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У ст. 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками районного суду про те, що позивачеві діями відповідача була заподіяна матеріальна шкода, оскільки процесуальним законодавством встановлений інший порядок повернення коштів, про які просить позивач.

Так, сума що була стягнута за рішення суду, яке набрало законної сили, може бути повернута за допомогою правового механізму повороту виконання постанови. Який передбачений ст. 444 ЦПК України.

Що стосується суми сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, то такі кошти є судовими витратами та мали бути розподіленими касаційним судом при прийнятті постанови в порядку ст. 141 ЦПК України.

Вказане свідчить, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 є звернення з заявами про поворот виконання рішення та розподілу судових витрат.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних ш фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також згідно із п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підтвердження погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 надала суду першої інстанції консультаційні висновки спеціаліста кардіолога та ендокринолога, до яких позивач звернулась 28.10.2018 (а. с. 6, 7).

За відсутності даних щодо стану здоров`я позивача до прийняття 22.10.2018 постанови Харківського апеляційного суду недоведеним є факт погіршення здоров`я, оскільки відсутні дані про негативну динаміку.

Щодо розповсюдження, за твердженням позивача, неправдивої інформації щодо неї про наявність заборгованості перед банком, то суд зазначає, що у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості було відмовлено за спливом строку позовної давності, а не за його недоведеністю.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зазначене свідчить про те, що вимоги банку було доведені, що спростовує твердження позивача про розповсюдження щодо неї неправдивої інформації.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення районного суду в оскарженій частині та ухвалює нове рішення про відмову у позові повністю.

Питання про судові витрати вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 (тисяча сто п`ятдесят два) гривні 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії С.С. Кругова.

О.В. Маміна.