БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/713/2020
Провадження № 6/497/17/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.20 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши з клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про заміну сторони виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2020 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшло клопотання про заміну сторони у виконавчому провадженні, посилаючись на те, що у Болградському районному відділі ДВС ГТУЮ в Одеській області перебуває на примусовому виконанні виконавче провадження №58720543 від 28.03.2019р. з постановою управління ПФУ про накладення адміністративного стягнення №80 від 09.12.2010 року щодо стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - керівника ТОВ "Світ-Еко Болград", на користь Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеській області, - заборгованості в розмірі 3672 грн.

На виконання постанови кабінету Міністрів України №628 від 22.08.2018 року, "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України", Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області 10.09.2019 року було припинено шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке з 11.09.2019 року визнано правонаступником прав та обов`язків припиненого Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеській області, тому представник правонаступника звернувся до суду з вказаною заявою і просить суд замінити сторону у виконавчому провадженні.

У судове засідання заявник не заявився. Про час та місце судового засідання був сповіщений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач (боржник), будучи сповіщені судом належним чином про дату та місце судового розгляду подання за адресою реєстрації проживання, - до суду не з`явилися, не надали будь-яких спростувань вимогам заяви.

Статтею 442 ч.2 ЦПК України передбачено, що неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

У зв`язку з тим, що справа розглянута у відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.1 ст.247 ЦПК України).

Розглянувши заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що заява про заміну стягувача (сторони у виконавчому провадженні) задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.442 ч.1 ЦПК України, в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Ця стаття міститься в Розділі VI ЦПК, яка вирішує процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших інших органів (посадових осіб).

Так, протягом усього розвитку цивільного процесу у справі, в тому числі процесі виконання рішення, можуть виникати обставини, за яких відбувається вибуття якоїсь із сторін. Таке вибуття буває двох видів: із можливістю правонаступництва і без такої.

Правонаступництво на стадії виконання - це перехід процесуальних прав та обов`язків у виконавчому провадженні від правопопередника (сторони, яка вибула із виконавчого провадження) до правонаступника (особи, яка замінює стягувача або боржника) в силу правонаступництва в матеріальних відносинах, які виступають предметом виконання.

Таким чином, підставою для правонаступництва у виконавчому провадженні є правонаступництво у матеріально-правових відносинах (смерть фізичної особи, яка була стороною у правовідносинах, в яких допускається правонаступництво, реорганізація юридичної особи, заміна кредитора чи боржника у зобов`язанні: уступка вимоги, перевід боргу; та інші форми переходу прав та обов`язків від однієї особи до іншої).

Судом встановлено, що постановою управління ПФУ в Болградському районі №80 від 09.12.2010 року, до керівника ТОВ «Світ-Еко Болград» Попова М.М. було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1836 грн. за порушення п.6 ч. 2 ст.17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року та п.п.5.1.4 та п.5.1 р.5 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року № 21-1 (а.с. 4).

В зв`язку з несвоєчасною сплатою адміністративного штрафу ОСОБА_1 , суму штрафу було подвоєно в розмірі 3672 грн, тому вищезазначену постанову Ізмаїльським ОУ ПФУ Одеської області пред`явлено до Болградського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області для примусового виконання та старшим державним виконавцем Івашинським В.І. постановою від 28.03.2019 року відкрито виконавче провадження №58720543(а.с.3).

На виконання Постанови КМУ №628 від 22.08.2018р. «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області 10.09.2019 року було припинено шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з 11.09.2019 року визнано правонаступником прав та обов`язків припиненого Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області.

На виконання Постанови КМУ №628 від 22.08.2018 року «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області 10.09.2019 року було припинено шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з 11.09.2019 року визнано правонаступником прав та обов`язків припиненого Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п.6ч.1ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.442 ЦПК України, в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Проте, розгляд заяви і ухвалення судом рішення щодо заміни сторони виконавчого провадження не є механічною дією - суд при розгляді такої заяви має ухвалити рішення на підставі належних і допустимих доказів, оскільки воно (рішення суду, навіть у формі ухвали), тягне за собою наслідки у виді зобов`язання його виконання на всій території України усіма органами влади, підприємствами і установами усіх форм власності.

Проте, виходячи з доданих до заяви доказів суду надано лише доказ права щодо правонаступництва заявника, копію постанови про накладення адміністративного стягнення №80 від 09.12.2010р. та Постанову про відкриття виконавчого провадження на її підставі - від 28.03.2019р., проте не надано жодних відомостей і доказів стану виконання (невиконання, часткового виконання вказаної постаови, а також послідовність дій, направлених на її виконання, з огляду на тривалість часу, що сплинув з моменту її ухвалення - 09.12.2010р. до відкриття виконавчого провадження - 28.03.2019р. - більш, ніж вісім років(!) - адже за цей час постанова могла бути виконаною або звернутою до примусового виконання принаймні у розумні, передбачені Законом строки.

Оскільки до суду заявник звернувся з питанням щодо виконання постанови про адміністраотивне стягнення, судом досліджене це питання в розрізі КУпАП та КАС України.

Чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст.303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до відділу ДВС, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови.

системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає апеляційному суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що в свою чергу надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки, чим створив підґрунтя для можливих зловживань з боку останніх, тому чинна редакція ст. 303 КУпАП підлягає коригуванню.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст.247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст.302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95).

ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, що п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п.3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, справа про адміністративне правопорушення, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання про накладення адміністративного стягнення, тобто застосувати до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст.80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі...

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України та мають відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови про накладення стягнення у виді штрафу в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, в якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки в разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі...

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови про накладення стягнення у виді адміністративного штрафу має розпочинатися з дня набрання цим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її ухвалення 19.12.2010р., і в усякому разі не перевищувати 2-х років, а тому суд, враховуючи той факт, що матеріали заяви не містять будь-якої інформації про ухилення особи ( ОСОБА_1 ) від виконання адміністративного стягнення, не знаходить достаніх, обгрунтованих належними доказами підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Керуючись ст.442 ЦПК України, ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

У задоволення клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про заміну сторони виконавчого провадження - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції

Згідно п.3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо … апеляційного оскарження … продовжуються на строк дії такого карантину.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.В. Кравцова