У х в а л а

20 липня 2020 року

м. Київ

справа № 577/3947/19

провадження № 61-10039ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Сумського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним вище позовом.

Свій позов заявник мотивувала тим, що 29 червня 2015 року вона підписала з публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», далі - АТ КБ «ПриватБанк») анкету-заяву на видачу кредитної картки.

Банк видав їй кредитну картку з кредитним лімітом 16 тис. грн.

Банківський договір між нею та банком не підписувався.

З довідки банку від 24 червня 2019 року їй відомо, що ця анкета-заява стала йменуватися банком як угода від 29 червня 2015 року.

Вказувала, що підписання анкети-заяви на видачу картки про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не є договором приєднання, посилаючись на постанову Великою Палата Верховного Суду України у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Банк пред`явив до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 70 831 грн. 46 коп. яку визначив станом на 18 березня 2019 року.

Вимоги банку до неї у цій справі складаються з: заборгованості за тілом кредиту; заборгованості за простроченим тілом кредиту; заборгованість за нарахованими відсотками; нарахуванням пені за прострочене зобов`язання; штраф (фіксована частина); штраф (прострочена складова).

Вона не згодна з вказаними вимогами банку, тому й змушена була звернутися до суду з зазначеним вище позовом, бо вищевказаними незаконними нарахуваннями та автоматичними стягненнями з її зарплатної картки грошей Банк порушив її права споживача.

Зазначала, що в анкеті-заяві вона не давала банку згоди на будь-які стягнення з її зарплати.

Інших заяв, крім заяви-анкети від 29 червня 2015 року вона до банку не подавала.

Нею, згідно з банківської довідки від 24 червня 2019 року, сплачено суму на користь банку у розмірі 78 244 грн 99 коп.

Вказані виплати на користь банку значно перевищили тіло кредиту й фактично отриману нею суму кредитних коштів.

Крім того розрахунок її заборгованості, вказаний у позові банку до неї про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 70 831 грн 46 коп., є недостовірним. Вказане підтверджується тим, що 15 липня 2019 року нею на телефон отримано від АТ КБ «ПриватБанк» смс-повідмлення, з якого вбачається, що банк знову без її згоди, списав з її зарплатної картки суму у розмірі 500 грн. для погашення боргу й визначив вже іншу суму боргу станом на 15 липня 2019 року, оскільки в смс-повідмленні банку записано «залишок коштів за простроченням кредиту є 24 727 грн 20 коп.»

Банк не бажає добровільно скасовувати нараховану ним заборгованість у розмірі 70 831 грн 46 коп. по її рахунку, тому вона змушена захистити свої права споживача банківських послуг шляхом пред`явлення даного позову. Вважала, що банк поступив недобросовісно по відношенню до неї, не дотримався вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» не погодивши з нею умови кредитування та не узгоджені зі споживачем саме ті умови, які банк вважав узгодженими.

Вона бажала, щоб суд захистив її права споживача. Вона знервована тим, що її права споживача банківських послуг порушені й банк не бажає їх відновити. Вона змушена була вживати заспокійливі ліки, бо постійно думала про те, що вказані безпідставні нарахування банку по її кредитній картці та вимоги про стягнення незаконної заборгованості зазначені у позові банку про стягнення з неї станом на 18 березня 2019 року кредитної заборгованості у розмірі 70 831 грн 46 коп. можуть потягнути за собою арешт її житла й вона залишиться без місця проживання та засобів для існування.

Вважала, що банк повинен компенсувати їй моральні збитки за вказані незаконні нарахування, небажання відновити її права, позбавлення її спокою шляхом порушення прав споживача банківських послуг, тому просила суд стягнути з банку моральну шкоду у розмірі 70 тис. грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню та пред`явленню їй вимоги по виплаті нарахувань по її картковому рахунку суми 70 830 грн 46 коп., а саме: заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість по нарахованим відсоткам, нарахуванням пені за прострочене зобов`язання, штраф (фіксована частина), штраф (прострочена складова) незаконними; зобов`язати банк припинити вказані нарахування та стягнути моральну шкоду у розмірі 70 тис. грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 01 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року, й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано дії АК КБ «Приватбанк» по нарахуванню ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2015 року за простроченим тілом кредиту, відсоткам, пені, штрафу (фіксована частина), штрафу (прострочена складова) незаконними.

Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання припинити подальші нарахування платежів за кредитним договором від 29 червня 2015 року.

Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення моральної шкоди.

06 липня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, що надійшла 09 липня 2020 року, в якій банк просить суд скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди у розмірі70 тис. грн.

Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.

Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Разом з цим, Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у справі не дають підстав для висновків про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить.

Зазначене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованим.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність цієї справи, ураховуючи положення пунктів 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, незмінність судової практики у цій категорії справ, крім того, вказана справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії.

Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню; відповідачем реалізовано право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору; наявність випадку, що підпадає під дію підпункту а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не обґрунтовано, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Сумського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара