КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Шереметьєва Л.А.
Апеляційне провадження №22-ц/824/4131/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-я особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на будинок,

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , 3-і особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на будинок та земельну ділянку, витребування земельної ділянки;

позовом 3-ї особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Згідно заповіту , складеного ОСОБА_6 15 травня 2006 року, яким усе своє майно заповідав йому, ОСОБА_2 ..

Спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі Свідоцтва про право на спадщину від 12 вересня 1984 року ОСОБА_6 належить 1/2 частина будинку, а інша Ѕ частина належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2003 року, яка померлим не була зареєстрована у встановленому законом порядку.

Після смерті ОСОБА_6 заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини подали він та відповідач ОСОБА_3 .

Позивач не може оформити свої спадкові права, оскільки складений на його користь заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі.

Крім того, належна померлому Ѕ частина будинку не зареєстрована у встановленому законом порядку, що також є перешкодою для оформлення спадщини.

Він прийняв спадщину, подавши заяву про її прийняття, однак державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину.

Позивач ОСОБА_2 просить задовольнити позов, визнати за ним право власності на будинок в порядку спадкування за заповітом.

У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, з урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог остаточно просив суд :

-визнати недійсним заповіт від 15 травня 2006 року складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського р-ну Донецької області;

-встановити факт родинних відносин, а саме: що він є рідним братом померлого ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-встановити, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідно до актового запису про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8, в дійсності є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1га по АДРЕСА_1 , укладений 11 січня 2008 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з одного боку, та ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером № 282;

-визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом;

-визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0, 1000 га, кадастровий номер::69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель;

- витребувати від ОСОБА_1 на його користь земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га, кадастровий номер :69:302:0016.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим , що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є його рідним братом по лінії матері, який проживав по АДРЕСА_1 разом з їх матір`ю та батьком брата, його вітчимом.

Власником будинку була їх мати, яка отримала земельну ділянку для будівництва ще в 1946 році, побудувала на ній будинок, а в 1948 році взяла шлюб з ОСОБА_8

В 1983 році мати померла і він свідомо не звернувся до нотаріальної контори з заявою про спадкування, тому що вважав, що вітчиму та брату-інваліду цей будинок потрібніший.

Після смерті вітчима ОСОБА_8 у 2003 році, брат став його єдиним спадкоємцем.

Його брат ОСОБА_6 страждав на психічний розлад, мав інвалідність 1 групи, часто і подовгу перебував на лікуванні у психіатричній лікарні № 2.

Брат ніколи не виїжджав до Донецької області, не мав там ні друзів, ні родичів, а тому не міг складати там заповіт.

Крім того, з документів, наданих позивачем до суду, та документів із спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори, вбачається, що підписи померлого відрізняються, особливо в частині написання ним власноручно свого прізвища.

У 2014 році дружина ОСОБА_3 хворіла , а тому він не мав можливості приділяти належну увагу брату, а брат , в силу свого стану здоров`я, дедалі частіше ставав агресивним, часто перебував у психіатричній лікарні.

Всі виписки з лікарні потрапили до рук сторонніх осіб і він не має змоги надати їх до суду, однак залишилися документи, які свідчать про те, що в 2009 році Управління соціального захисту населення Солом`янської РДА вирішувало питання про поміщення брата до будинку інвалідів для психічно хворих, однак через відсутність вільних місць дане питання не було вирішено.

В останні роки життя брат потрапив під вплив осіб, які полюють на одиноких домовласників, до нього став ставитися вороже, що і призвело до появи сумнівного заповіту та зникнення медичних документів.

Вважає, що заповіт від 15 травня 2006 року має бути визнаним недійсним у зв`язку з психічним станом здоров`я його брата.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що його вітчим, батько його брата, помер у 2003 році, а тому ні вітчим- ОСОБА_8 , ні його брат - ОСОБА_6 , який страждав на психічне захворювання, не могли укладати договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_4 , їх волевиявлення на це не було, тобто ОСОБА_4 не набув права власності на земельну ділянку і не міг розпоряджатися нею.

Враховуючи, що ОСОБА_4 у подальшому продав спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_5 , при цьому використав підроблену довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна щодо відсутності забудови на земельній ділянці, укладений договір є недійсним.

У подальшому щодо спірної земельної ділянки неодноразово вчинялися шахрайські дії з метою заволодіння нею.

У лютому 2018 року відбулися електронні торги, на яких спірна земельна ділянка була продана, а 28 березня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, за яким право власності на неї набула відповідач ОСОБА_1 .

Виходячи з цього, вибуття спірної земельної ділянки з володіння його брата всупереч його волі, неодноразове її відчуження з метою позбавлення його права власності на неї є незаконним ,а тому просить витребувати дану земельну ділянку з володіння відповідачки ОСОБА_1 на його користь, як спадкоємця.

Крім того, зазначив, що у зв`язку з сімейними обставинами та агресивною поведінкою брата, він перед смертю його відвідував рідко.

Коли брат помер, його не було поряд і при фіксуванні факту смерті, інформація про нього працівниками поліції була зазначена зі слів сусідки і в актовому записі про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 22207 від 31 серпня 2015 року прізвище брата було зазначено « ОСОБА_9 », а рік народження «1951».

У зв`язку з цим він звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського РУЮ у м. Києві з заявою про внесення змін та доповнень до актового запису про смерть брата.

Висновком №378 від 04 березня 2016 року йому в цьому було відмовлено.

Виходячи з цього, просить встановити факт родинних відносин, а саме: що він та померлий ОСОБА_6 є рідними братами.

Крім того, просить також встановити, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8, як про це зазначено в актовому записі про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року, в дійсності є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З урахуванням викладеного вище, просить задовольнити позов.

ОСОБА_10 24 березня 2017 року звернувся до суду із самостійними вимогами про визнання заповіту недійсним .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що будинок розташований на земельній ділянці, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 29 січня 2016 року між ним та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.М. та внесеного в Державний реєстр під номером 17.

Інформацію щодо виникнення права власності на земельну ділянку було внесено до реєстру 29 січня 2016 року о 13:23:46.

Вважає, що заповіт від 15 травня 2006 року, що складений ОСОБА_6 , є недійсним, оскільки у Спадковому реєстрі відсутня інформація про його посвідчення.

Зазначає, що ОСОБА_2 не є родичем, сусідом чи знайомим спадкодавця, а тому викликає сумнів та обставина, що ОСОБА_6 , який мешкав та був зареєстрований у м. Києві, вирішив скласти заповіт та посвідчити його в с. Орлово-Іванівка Шахтарського району Донецької області.

Вважає, що ОСОБА_6 насправді не складав вказаний заповіт, а тому просить визнати його недійсним.

Представники відповідача ОСОБА_3 за первісним позовом проти первісного позову та позову третьої особи заперечували з підстав, викладених у пред`явленому ними позові.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 проти первісного та зустрічного позову відповідача ОСОБА_3 заперечував.

Вважає, що жодних доказів того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння померлого ОСОБА_6 поза його волею, не надано.

Відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, а тому вона не може бути витребувана у неї.

Крім того, вважає, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про те, що померлий є його братом, та, виходячи з цього, його право на спадкування після смерті ОСОБА_6 .

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок відмовлено .

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено .

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено .

Визнано недійсним заповіт, складений 15 травня 2006 року від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідними братами.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 січня 2008 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з одного боку, та ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером № 282.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер::69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га, кадастровий номер::69:302:0016.

В решті позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду , відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу , просила скасувати рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_3 щодо встановлення факту родинних відносин , визнання недійсним договору дарування земельної ділянки , визнання у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку та витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельної ділянки .У скарзі зазначала , що суд неповно з`ясував обставини ,що мають значення для справи , висновки суду не відповідають обставинам справи .

У відзиві на апеляційну скаргу , позивач ОСОБА_3 зазначив , що рішення є законним і обґрунтованим, судом досліджені всі надані сторонами докази , висновки суду відповідають встановленим обставинам .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони і апелянт своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, зокрема в судовому засіданні 25 червня Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило . Зокрема , в судовому засіданні 25 червня 2020 року було відкладено розгляд справи на 14 липня 2020 року , про що сторони, в тому числі представник відповідача ОСОБА_1 були повідомлені, і ця дата була узгоджена з особами, які беруть участь у розгляді справи ( т. 5 а.с. 50, 51 ) , а відтак клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Павлюка М.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому процесі, без надання доказів на підтвердження зайнятості , є безпідставним, задоволенню не підлягає, а причини неявки є неповажними .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено , що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який був власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 12 вересня 2004 року, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою належала 1/2 частина будинку , а інша Ѕ частина належала йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 22 серпня 2003 року, виданого П`ятою Київською державною нотаріальною конторою.( т.1, а.с. 134-135)

Відповідно до Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації ПБ-2016 №860 від 16 травня 2016 року зареєстрованою за ОСОБА_6 була лише Ѕ частина будинку відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 12 вересня 2004 року. Інша частина будинку за ним зареєстрована не була.( т.1 а.с. 133) .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина.

З копії спадкової справи № 81/2016, заведеної П`ятою Київською державною нотаріальною конторою, вбачається, що заяви про прийняття спадщини подали позивач ОСОБА_11 та відповідач ОСОБА_3 - позивач за зустрічним позовом.( т.1 а.с. 42-65) .

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Встановлено, що 15 травня 2006 року був посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського р-ну Донецької області заповіт, яким ОСОБА_6 заповідав усе своє майно позивачу за первісним позовом ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 18) .

Постановою завідувача П`ятою Київською державною нотаріальною конторою Коробанової О.В. було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю заповітів від імені ОСОБА_6 в Спадковому реєстрі та невідповідністю наданого заповіту вимогам закону (т.1а.с. 65) .

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи № 284 від 20 квітня 2018 року, наданого Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_6 з 1979 року страждає на психічні захворювання, неодноразово проходив лікування в психіатричних клініках.

На момент підписання заповіту 15 травня 2006 року ОСОБА_6 виявляв ознаки шизофренії, параноїдної форми і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними( т.2 а.с. 84-93)

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Виходячи з викладеного вище, висновку суду про наявність у позивача ОСОБА_3 права на спадкування суд приходить до висновку про порушення його прав, як спадкоємця, даним заповітом, та обґрунтованість вимог про визнання вказаного заповіту недійсним.

З огляду на встановлені обставини щодо стану здоров`я ОСОБА_6 на час укладення заповіту, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі , а відтак такий заповіт є недійсним .

Як видно із копії спадкової справи до майна померлого ОСОБА_8 від 07 лютого 2003 року, вбачається, що єдиним спадкоємцем після його смерті був його син ОСОБА_6 (т.1 а.с.66-88 ). ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою : АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії 1У -КВ номер 141968. ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку ( т.3 а.с. 87) .

Спорідненість позивача ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_6 підтверджується наданими позивачем та встановленими в судовому засіданні обставинами.

Так, із Свідоцтва про народження позивача № НОМЕР_2 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Борисів Білоруської РСР.( т.3 а.с. 44-48)

Батьками позивача зазначені ( російською мовою ) - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Із Свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим ЗАГС м. Києва 01 березня 1950 року, вбачається, що його батьками зазначені (російською мовою) - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (т.1 а.с. 71)

30 липня 1948 року мати позивача уклала шлюб з ОСОБА_8 .

В даній сім`ї ІНФОРМАЦІЯ_5 син - спадкодавець ОСОБА_6 .

З копії обліково-послужної картки померлого ОСОБА_6 вбачається, що в ній зазначені, як члени його сім`ї (російською мовою) батьки - ОСОБА_14 ,ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_15 ., ІНФОРМАЦІЯ_13, та брат- ОСОБА_16 ., ІНФОРМАЦІЯ_14.( т.2 а.с. 128) .

Згідно акту Управління в справах архітектури м. Києва від 04 грудня 1946 року відведено в натурі земельну ділянку під індивідуальну житлову забудову ОСОБА_17 ( т. 1 а.с. 172) .

З будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що як позивач ОСОБА_3 , так і померлий були зареєстровані та проживали в ньому.( т.2 а.с. 129-131) .

З наданої до суду медичної документації вбачається, що в квітні 2010 року позивач ОСОБА_3 забирав померлого з лікарні після проходження курсу лікування, вказавши його як брата.( т.3а.с. 15-82)

З актового запису про смерть спадкодавця, складеного на підставі Лікарського свідоцтва про смерть №2207 від 31 серпня 2015 року вбачається, що померлий був зазначений як ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1 а.с. 138). Вказана обставина підтверджена і поясненнями свідка ОСОБА_18 , яка проживає навпроти будинку АДРЕСА_1 , де проживав померлий ОСОБА_6 разом з батьками. Там же проживав і позивач ОСОБА_3 до одруження.Саме вона викликала працівників поліції, які забирали труп та оформляли документи про померлого з її слів.

Оскільки дату народження ОСОБА_6 вона знала приблизну, з її слів і була записана працівниками поліції, а в подальшому відображена в актовому записі про його смерть.

ОСОБА_18 спілкувалася з матір`ю братів, а її бабусі їх мати розповідала, що батько старшого сина - ОСОБА_3 , загинув.

Пояснення даного свідка підтверджуються копією протоколу про огляд трупа від 28 серпня 2015 року, який також був підписаний ОСОБА_18 ( т.4 а.с. 135-143).

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що знає сім`ю з 1950 року, позивач та ОСОБА_6 - брати по матері, вся сім`я проживала в приватному будинку.

Зі слів матері позивача йому відомо, що батько позивача загинув, ОСОБА_8 її другий чоловік, а ОСОБА_20 їх спільний син.

Свідок ОСОБА_21 пояснив, що він з позивачем двоюрідні брати, їх матері рідні сестри.

Батько померлого ОСОБА_20 та вітчим позивача - ОСОБА_8 був двоюрідним братом його матері та матері ОСОБА_3 та ОСОБА_6

УІНФОРМАЦІЯ_10 у них народився перший син, який помер, а в ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ОСОБА_20 .

У ІНФОРМАЦІЯ_11 батько ОСОБА_20 - ОСОБА_8 помер і він в силу стану здоров`я заборонив до нього приходити.

Крім того, додав, що ОСОБА_3 народився в Білорусії - в м. Борисові.

Таким чином, суд ,з урахуванням встановлених обставин зробив правильний висновок про наявність достатніх правових підстав вважати, що факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_6 є доведеним, а тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Висновок суду про наявність у позивача ОСОБА_3 права на спадкування,з урахуванням встановлених родинних відносин між ним та померлим ОСОБА_6 , а відтак порушення його прав, як спадкоємця, даним заповітом, який відповідно до вимог закону є недійсним, як такий ,що укладений особою ( ОСОБА_6 ), яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час складення заповіту , є правильним .

Доводи апеляційної скарги, що покази свідків, та копії документів які надані позивачем ОСОБА_3 не є достатніми для встановлення родинних відносин, є безпідставними, висновків суду не спростовують . Посилання на ту обставину,що оригінал свідоцтва не досліджувався, спростовується наявним в матеріалах справи висновком експерта, предметом якого було дослідження оригіналу свідоцтва про народження ОСОБА_3 ( т.3 а.с. 41-48).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.1261, 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Враховуючи висновок суду про недійсність заповіту від імені спадкодавця, прийняття позивачем, як єдиним спадкоємцем, спадщини після смерті ОСОБА_6 , правильним є висновок про задоволення вимог позивача ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом при вирішенні спору, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановлено, що ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_8 були співвласниками земельної ділянки розміром 0, 1000 га до будинку АДРЕСА_1 .

Спадкодавець ОСОБА_6 після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_6 отримав Свідоцтво про право на спадщину на належну йому Ѕ частину земельної ділянки.

Згідно договору дарування від 11 січня 2008 року, сторонами якого були: з однієї сторони ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П.

За умовами договору ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку/ кадастровий номер 69302016 , площею 0, 1000га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п.2 1 договору земельна ділянка належить дарувателям на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Київською міською радою 11 грудня 2001 року.( т.2 а.с. 222)

Земельна ділянка вільна від забудови.

З матеріалів спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори № 246 від 01 квітня 2003 року вбачається, що сторона вказаного договору, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто за 5 років до дати підписання договору, а спадщину після його смерті прийняв його син ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Тобто, при вирішенні спору судом підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

При цьому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як зазначено вище, одна із сторін правочину - ОСОБА_8 помер у ІНФОРМАЦІЯ_11.Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 284 від 20 квітня 2018 року, інша сторона правочину - ОСОБА_6 з 1979 року страждає на психічні захворювання та уже станом 15 травня 2006 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 02 грудня 2015 року, вбачається, що право власності відповідача ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку на підставі договору від 2008 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 01 грудня 2015 року, тобто через 7 років.

Як видно із заяви відповідача ОСОБА_4 , адресованої суду 15 травня 2017 року в межах іншої цивільної справи, вбачається, що він не знав осіб, зазначених у договорі дарування як дарувальників, договорів з ними не укладав, в офісі нотаріуса Федоришина О.П. ніколи не був.( т.2 а.с. 237)

Таким чином, зазначені в договорі як дарувальники ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не могли бути стороною оспорюваного правочину та висловити своє волевиявлення на відчуження земельної ділянки, оскільки не могли проявляти своєї волі до розпорядження нею.

Тобто, вибуття земельної ділянки з їх власності відбулося не з їх волі, оскільки у них, виходячи з викладеного вище, не могло бути свідомо поставленої мети на передачу земельної ділянки у власність іншій особі, а відтак вимоги позивача ОСОБА_3 в цій частині також є обґрунтованими. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції .

Судом також встановлено, що спірна земельна ділянка в подальшому неодноразово була об`єктом цивільно - правових угод.

На підставі договору купівлі - продажу від 29 січня 2016 року право власності на спірну земельну ділянку перейшло до відповідача ОСОБА_22 .

Відповідач ОСОБА_22 07 квітня 2016 року передав спірну земельну ділянку в іпотеку ОСОБА_23 за Договором позики, укладеним у цей же день (т.3 а.с. 169-207.т.2 а.с. 224-228).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С. 18 грудня 2017 року був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на грошові кошти в сумі 260 000 грн з боржника ОСОБА_22 .

Відповідно до договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29 березня 2018 року , ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_24 спірну земельну ділянку ( виділені матеріали а.с. 22) .

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на абсолютність права власності власнику законом гарантовано право такого захисту, а також визначено способи та засоби захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Пунктами 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

В пункті 8 вище приведеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 даної постанови Пленуму відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Заперечуючи проти права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на витребування майна , відповідачка ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 не є його власником, а вона є добросовісним набувачем .

Як зазначено в ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При цьому, у відповідності до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна.

Тобто, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців померлого.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України від 23 березня 2013 року в справі №6-164цс12, у якій зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Враховуючи судову практику , та встановлену судом обставину, що спірна земельна ділянка вибула з володіння спадкодавця ОСОБА_6 не з його волі, суд першої інстанції вірно вважав , що позивач, як спадкоємець померлого власника, має право на витребування з незаконного володіння спірної земельної ділянки, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 ..При цьому слід зазначити , що будь-яких претензій, відповідачка ОСОБА_1 стосовно житлового будинку , який знаходиться на земельній ділянці , не пред`являла .

З огляду на те , що первісний та зустрічний позов в частині вимог про визнання права власності на будинок є взаємопов`язаними, то задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_2 .

Щодо позову 3-ї особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 суд першої інстанції правильно виходив з такого , і колегія суддів погоджується з таким висновком .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

З точки зору цивільного законодавства до прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності.

Таким чином, цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Тобто, вирішуючи спір, суд повинен встановити, що в зв`язку з неправомірними діями або бездіяльністю порушуються права особи, яка звернулася до суду за захистом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, з урахуванням норм ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Враховуючи встановлені судом обставини дають підстави зробити висновок , що заповітом, оспорюваним позивачем ОСОБА_3 , про недійсність якого суд прийшов до висновку, права позивача - 3-ї особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 ,не порушені, тому не підлягають захисту. І такий висновок суду є обґрунтованим.

Звертаючись до суду, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить також встановити, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8, як вказано в актовому записі про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року, в дійсності є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представники позивача в судовому засіданні зазначили, що необхідність встановлення такого факту виникла в зв`язку з тим, що інформація про померлого брата позивача при виїзді поліції була приведена сторонньою особою та без документів.

Це привело до неправильного написання його прізвища та дати народження, що перешкоджає позивачу оформити спадщину.

З Висновку про внесення змін, доповнень до актового запису цивільного стану Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського РУЮ у м.Києві було відмовлено в задоволенні заяви позивача в зміні прізвища померлого з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_25 » та дату народження з «ІНФОРМАЦІЯ_15 року» на ІНФОРМАЦІЯ_16».( т.2 а.с. 235-236)

Відповідно до ст. 9 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону у разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Таким же чином врегульовано дане питання Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5.

Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Звертаючись до суду, позивач Висновок про відмову у внесенні змін до актового запису про смерть брата не оскаржує.

Представники позивача в судовому засіданні зазначили, що необхідність у заявлені такої вимоги викликана саме неправильними відомостями, зазначеними працівниками поліції, в Акті огляду трупа брата, які в подальшому були зазначені в актовому записі про смерть.

Виходячи з того, що ці неправильності є перешкодою для оформлення спадщини, була заявлена така вимога.

Враховуючи викладене, встановлений судом факт спорідненості позивача та померлого ОСОБА_6 , визнання за позивачем права на спадкування після його смерті, а також відсутності будь-яких вимог до органу, що склав Висновок про відмову у внесенні змін до актового запису про смерть, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про про задоволення вимог ОСОБА_3 , відмову у задоволенні позовів ОСОБА_2 ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2020 року.

Головуючий

Судді