Ухвала

14 липня 2020 року

м. Київ

справа № 521/20937/16-ц

провадження № 61-5778ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання привести каналізацію у відповідність до вимог Державних будівельних норм України,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про зобов`язання привести каналізацію у відповідність до вимог Державних будівельних норм України (далі - ДБН).

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .. В подальшому їх квартира була об`єднана з квартирою АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_7 . Зазначила, що над їх об`єднаною квартирою на другому поверсі знаходиться об`єднана квартира відповідачів , в якій експерти, при розгляді іншої цивільної справи, зафіксували нові трубопроводи водопостачання і каналізації, прокладені в порушення вимог пункту 2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», яким не допускається кріплення приладів і трубопроводів безпосередньо до міжквартирних стін і перегородок, які огороджують житлові кімнати; вимог пункту 12.1.2 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», яким не допускається розташування внутрішніх інженерних комунікацій, обладнання, приладів обліку, регулювання і контролю в місцях, недоступних для технічного обслуговування і ремонту; вимог пункту 17.10 СНіП 2.04.01-85 «Внутрішній водопровід і каналізація будинків», яким прокладання внутрішніх каналізаційних мереж не допускається: під стелею, у стінах, у підлозі житлових кімнат, а також під стелею (відкрито чи приховано) кухонь. Внаслідок самочинних дій відповідачами встановлено сантехнічне обладнання над її житловим приміщенням; не забезпечений захист від можливого потрапляння вологи від цього обладнання до її приміщень; каналізаційна труба, до якої немає доступу для огляду, обслуговування і ремонту, проведена в підлозі відповідачів над її житловою кімнатою. Посилаючись на те, що відповідачі створили для неї небезпечні для життя і здоров`я умови проживання, позивачка просила зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести мережу водовідведення квартири АДРЕСА_3 до діючих будівельних норм і правил та здійснити водовідведення з зазначеної квартири після усунення недоліків, які прямо заборонені законом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (далі - ТОВ «Інфокс») в особі філії «Інфоксводоканал» як третю особу без самостійних вимог.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року третя особа ОСОБА_7 померла. Питання процесуального правонаступництва судом не вирішувалось.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції керувався частинами третьою та четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та виходив з того, що ОСОБА_1 звернулась до суду після спливу позовної давності, про що відповідач ОСОБА_2 заявила до винесення судом рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року змінено в його мотивувальній частині та залишено без змін в його резолютивній частині.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що у разі задоволення судом позову ОСОБА_1 , у тому вигляді як вона заявила вимогу (зобов`язання відповідачів привести каналізацію (мережу водовідведення) у відповідність до вимог ДБН), його неможливо буде виконати, оскільки позивачка одночасно не заявила вимогу про приведення відповідачами свого приміщення в попередній стан шляхом демонтажу каналізації (мережі водовідведення).

ОСОБА_1 у березні 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 12 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику сплатити судовий збір, звернутись із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження та подати касаційну скаргу в новій редакції, відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: касаційна скарга в новій редакції, заява про поновлення строку на касаційне оскарження та квитанція від 22 червня 2020 року № ПН3802981 про сплату судового збору у розмірі 1 102,40 грн.

У заяві про поновлення строку на касаційне оскарження ОСОБА_1 зазначає, що під час оголошення апеляційним судом оскаржуваної постанови у судовому засіданні 04 лютого 2020 року вона не була присутня. Копію повного тексту оскаржуваного судового рішення отримав її представник 19 лютого 2020 року, на підтвердження чого надала відповідні докази.

З урахуванням наданих доказів, перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підставами касаційного оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 12 грудня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме встановлення судами обставин, що мають значення для справи на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Оскільки недоліки касаційної скарги усунуто, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 12 грудня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання привести каналізацію у відповідність до вимог Державних будівельних норм України, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Витребувати з Малиновського районного суду м. Одеси матеріали вищезазначеної цивільної справи № 521/20937/16-ц.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик