КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3869/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Суханова Є.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація - 105 Голосіївського району» до ОСОБА_1 мирівни, ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, -

встановила:

Позивач у листопаді 2017 року звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

У квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначений будинок перебуває на обслуговуванні та утриманні КП «ЖЕО-105 Голосіївського району».

Однак, в порушення Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, а також вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не сплачують вартість наданих житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року перед КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» утворилася заборгованість в розмірі 93 294, 17 грн., що складається з: 55 349, 14 грн. - основна сума заборгованості, 32 044, 78 грн. - інфляційні втрати, 5 900, 25 грн. - 3 % річних.

Крім того, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року постановлено відмову у задоволенні заяви КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Просили стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 93 294,17 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600, 00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року позовні вимогизадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація - 105 Голосіївського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 612,85 грн., втрати від інфляції 311,71 грн., три відсотки річних 49,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600, 00 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 2 573 (дві тисячі п`ятсот сімдесят три) грн. 56 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що дане рішення підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат як таке, що прийняте з порушенням норм 141 ЦПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що вище зазначене рішення апелянт оскаржує лише в частині розподілу судових витрат. Оскільки вказаним Законом прямо не передбачено, що за оскарження рішення суду, що стосується розподілу судових витрат, має бути сплачено судовий збір - немає підстав зобов`язувати сторін судового процесу сплачувати додаткові кошти.

Просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його, привівши у відповідність до вимог закону щодо розподілу судових витрат пропорційно до сум задоволених вимог.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення в частині розподілу судових витрат у відповідності до вимог закону щодо розподілу пропорційно до сум задоволених позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що власницею квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири укладеним 23.01.1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 25, 26).

Ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, підлягають частковому задоволенню у розмірі 973, 58 грн.

З огляду на часткове задоволення заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 , понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача відповідно до правил ст. 141 ЦПК України.

Однак, не зважаючи на часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення судових витрат судом першої інстанції було покладено сторону відповідача сплатити додаткові витрати, які не відповідають до вимог закону щодо розподілу пропорційно до сум задоволених позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 цього Кодексу, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, щодо стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, однак дійшов до помилкового висновку, що розподілу судових витрат, які підлягають стягненню зі сторони апелянта.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення щодо пропорційного розподілу до сум задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог у розмірі 973,58 грн з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви в сумі 16,64 грн.

З огляду на викладене, оскільки районний суд дійшов правильних висновків щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак дійшов помилкових висновків, щодо розміру стягнення судового збору у розмірі 1600,00 грн., який підлягає з ухваленням нового рішення про часткове задоволення судових витрат пропорційно задоволеним вимогам.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення судових витрат пропорційно задоволеним вимогам.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація - 105 Голосіївського району» витрати по сплаті судового збору в розмірі 16,64 грн.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський