ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2364/20 Справа № 199/6480/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 21 квітня 2012 року було укладено договір позики, згідно з яким він надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2 200 000 грн, які останній зобов`язався повернути до 20 квітня 2014 року частинами згідно з графіком у строки, передбачені договором. Зокрема, відповідач повинен був розпочати повернення грошових коштів з 20 травня 2012 року рівними частинами по 100 000 грн. до 20 квітня 2014 року.

Проте ОСОБА_2 повернув позику в повному обсязі з порушенням графіку, а саме 06 червня 2016 року, у зв`язку з чим виникло прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати у розмірі 489 687,75 грн, три проценти річних - 52 084,94 грн, всього грошову суму в розмірі 541 772, 69 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 5 417,73 грн (а.с.2-3).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.35-36).

Ухвалою колегії суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року залишено без змін (а.с.66-69).

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.105-110).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, що складається із 3% річних у розмірі 33 846 грн 58 коп., індексу інфляції в розмірі 1 144 грн 57 коп., судовий збір в розмірі 349 грн 91 коп., а всього 35 341 (тридцять п`ять тисяч триста сорок одна) грн 06 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 індекс інфляції в розмірі 444 561,44 грн, 3% річних у розмірі 33 846,58 грн, судовий збір у розмірі 15 787,47 грн, що складає загальну грошову суму у розмірі 494 195,49 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 176,12 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що розмір інфляції, що підлягає до стягнення становить 444 561,44 грн. Крім того, судом першої інстанції не стягнуто з відповідача судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанції.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21.04.2012 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 2 200 000, 00 грн, які відповідач зобов`язувався повертати позивачу частинами по 100 000 грн згідно графіку, у строки, передбачені договором, до 20 квітня 2014 року.

Проте ОСОБА_2 повернув позику в повному обсязі з порушенням графіку, а саме 06 червня 2016 року, у зв`язку з чим виникло прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Скасовуючи рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року, Верховний Суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року дійшов висновку, що зобов`язання за договором позики відповідачем не було виконане у визначені строки, безпідставними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, так як відповідач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором позики, а позивач не пред`являв будь-яких вимог з приводу неналежного виконання чи невиконання зобов`язань за цим договором. Водночас, як зазначено у вищевказаній Постанові, суди не встановили строк виконання відповідачем у повному обсязі зобов`язань за договором позики, обставин щодо початку перебігу позовної давності за кожним періодичним платежем, і, відповідно, розміру передбачених частиною другою статті 625 ЦК України платежів за кожен період неналежного виконання грошового зобов`язання відповідачем.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач звернувся до суду 13 вересня 2016 року. Враховуючи загальний строк позовної давності, який застосовується до спірних правовідносин, а також той факт, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин, які мали місце до 13 вересня 2013 року слід застосувати строк позовної давності.

З урахуванням наданого позивачем розрахунку, судом першої інстанції визначено розмір трьох відсотків річних - 33 846,58 грн (а.с.6), з яким погодився позивач, апеляційна скарга доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині не містить.

Приймаючи до уваги лист Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», судом першої інстанції встановлено наступні суми до стягнення за період прострочки:

з 21.09.2013 по 09.01.2015 з суми боргу в 100 000 грн підлягає стягненню сума в розмірі 126,25 грн (з 01.10.2013 по 31.12.2014 );

з 21.10.2013 по 20.03.2015 - 151,26 грн,

з 21.11.2013 по 31.05.2015 175,88 грн,

з 21.12.2013 по 07.08.2015 173,94 грн,

з 21.02.2014 по 31.10.2015 172,84 грн,

з 21.03.2014 по 08.01.2016 173,71 грн,

з 21.04.2014 по 17.03.2016 - 170,69 грн, а всього 1 144,57 грн.

За таких обставин, з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір інфляції, що підлягає до стягнення становить 444 561,44 грн, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав:

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст.3 цього Закону, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр».

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці.

Суд першої інстанції здійснив розрахунок індексу інфляції з урахуванням роз`яснень, наданих Верховним Судом України в листі від 03.04.97 № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не стягнуто з відповідача судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанції, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення, згідно п.4 ч.1 ст.270 ЦПК України.

Таким чином, порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова