Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 607/6392/17

провадження № 61-46987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Снович»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю (далі - СТОВ) «Снович» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі наказу товариства від 31 січня 2015 року № 3-К/5, згідно з поданою ОСОБА_1 заявою, він був прийнятий на роботу на посаду завідувача складом паливо-мастильних матеріалів (далі - ПММ) СТОВ «Снович».

01 лютого 2017 року між Тернопільським відділенням СТОВ «Снович» та ОСОБА_1 укладено договір №35/5 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до наказу від 21 березня 2017 року №14/03, 24 березня 2017 року проведено інвентаризацію на складі ПММ СТОВ «Снович», про результати якої складено акт інвентаризації, яким зафіксовано факт нанесення шкоди ОСОБА_1 . Членами інвентаризаційної комісії під час проведення інвентаризації встановлено нестачу дизельного пального у кількості 6 044 літри. Даний акт підписаний усіма учасниками інвентаризації. При цьому, ОСОБА_1 не мав претензій до інвентаризаційної комісії.

Ураховуючи наведене, СТОВ «Снович» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 144 995,56 грн заподіяної матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року у задоволенні позову СТОВ «Снович» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних та допустимих доказів про кількість матеріальних цінностей, переданих на зберігання ОСОБА_1 , позивач не надав, які і не довів, що недостача ПММ є наслідком протиправної поведінки відповідача, який не виконував чи неналежно виконував покладені на нього трудові обов`язки. Будь-яких даних про те, що виявлена нестача пального спричинена умисними чи необережними діями ОСОБА_1 у ході розгляду справи не надано, як і не встановленого прямого причинного зв`язку між винними діями та майновою шкодою, а саме, що виявлена нестача дизельного пального відбулись за умисного та свідомого бажання ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу СТОВ «Снович» задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов СТОВ «Снович» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Снович» 144 995,56 грн матеріальної шкоди.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що СТОВ «Снович» довело наявність прямої дійсної шкоди фактом недостачі дизельного палива, що було передане ОСОБА_1 , як матеріально відповідальній особі, у зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків. Відповідач визнав наявність недостачі, однак не подав жодних доказів, які б підтверджували доводи про те, що недостача виникла внаслідок неправомірних (злочинних) дій інших осіб. При цьому, суд врахував, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України саме на відповідача, а не на позивача, покладено обов`язок довести, що недостача виникла не з його вини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково скасував рішення районного суду та задовольнив позов СТОВ «Снович», не врахувавши, що останнє не надало жодних доказів про те, яке саме майно було передано йому на зберігання та про кількість такого майна. Судами не було встановлено самого факту передачі цінностей на зберігання, адже підписання договору про матеріальну відповідальність, без самої передачі таких речей, не є підставою для пред`явлення таких вимог товариством.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, також, не врахував, що не було встановлено жодних протиправних дій з його боку, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку з недостачею ПММ.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що недостача ПММ була не у позивача, а у ТОВ «Украгро-Інвестсервіс», яке станом на 04 січня 2017 року було власником складу. Вказує, що станом на 01 лютого 2017 року нестача пального вже існувала та була зафіксована в акті інвентаризації.

Зазначає, що, з-поміж вказаного, апеляційний суд не звернув увагу й на те, що оцінка розміру збитків позивачем теж не проводилася.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року у складі судді Фаловської І. М. відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом СТОВ «Снович» від 31 січня 2017 року № 3-К/5 ОСОБА_1 з 01 лютого 2017 року прийнятий на роботу завідувача складу ПММ с. Забойки по переведенню з ТОВ «Украгро-інвестсервіс».

01 лютого 2017 року між Тернопільським відділенням СТОВ «Снович» (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладено договір № 35/5 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

За умовами цього договору, працівник, що займає посаду завідувача складом ПММ та виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі зберіганням, перевезенням та застосуванням переданих йому цінностей, у порядку та на умовах, визначених цим договором, та на підставі пункту 1 статті 134 КЗпП України, бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому роботодавцем, а також отриманих працівником в процесі здійснення ним обов`язків, передбаченим трудовим договором товарно-матеріальних цінностей, грошей, обладнання, інструментів, матеріалів, які передаються працівнику за актом прийому-передачі матеріальних цінностей, накладними чи іншими документами, що можуть також бути отриманими від третіх осіб на ім`я роботодавця. У зв`язку з викладеним, працівник зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей товариства і вживати заходів для відвернення шкоди; своєчасно повідомляти про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-матеріальні цінності та грошові кошти, інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей (пункт 1 договору). Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини (пункт 7 договору).

24 березня 2017 року проведено інвентаризацію на складі ПММ у с. Забойки Тернопільського відділення СТОВ «Снович», про результати якої складено акт інвентаризації від 24 березня 2017 року. Комісія у складі: голова комісії - начальник мехзагону ОСОБА_2 , члени комісії: бухгалтер ОСОБА_3 , обліковець - ОСОБА_4 , у присутності завідувача складом ОСОБА_1 , під час проведення інвентаризації встановила нестачу 6 044 літри дизельного пального.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Відповідно до статті 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Пунктом першим статті 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно із частиною першою статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов СТОВ «Снович», суд апеляційної інстанції правильно вказав, що товариство довело факт недостачі дизельного палива, що було передане ОСОБА_1 , як матеріально відповідальній особі, у зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків, оскільки останній визнав наявність недостачі, однак не подав жодних доказів, які б підтверджували доводи про те, що недостача виникла внаслідок неправомірних (злочинних) дій інших осіб.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, враховуючи, що сам ОСОБА_1 визнав факт наявності недостачі ПММ на складі ПММ у с. Забойки Тернопільського відділення СТОВ «Снович», за збереження майна на якому він ніс повну матеріальну відповідальність, що підтверджується актом інвентаризації від 24 березня 2017 року, за яким виявлено нестачу 6 044 літрів дизельного пального, з якою він погодився, та підписаним працівником договором повної індивідуальної матеріальної відповідальності, тому саме на відповідача, а не на позивача, покладено обов`язок довести, що недостача виникла не з його вини. Проте, він вказаних обставин у супереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не довів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не довів його винної, протиправної поведінки, не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено наявність прямої дійсної шкоди, завданої позивачу внаслідок недостачі дизельного палива, що було передане ОСОБА_1 , як матеріально відповідальній особі, у зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що протиправна поведінка ОСОБА_1 полягала у неналежному виконанні ним, як особою, що уклала договір про повну матеріальну відповідальність, своїх трудових обов`язків, які призвели до недостачі дизельного палива.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк