КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Київ

Справа №755/5426/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/8684/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Голопапи Д.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва постановлену під головуванням судді Яровенко Н.О. 14 квітня 2020 року в м. Києві, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 тривалий час проживав у місті Луганськ, але внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України він був вимушений залишити окуповану частину території Луганської області та переїхати у місто Київ. На даний час він має статус «Внутрішньо переміщеної особи», що підтверджується довідкою. Зазначав, що встановлення юридичного факту для нього, як заявника, який перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, є необхідним для визначення його статусу, як особи постраждалої від агресивної політики Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей. Також вказував на те, що встановлення вказаних юридичних фактів буде мати юридичні наслідки пов`язані з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілеїв та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни агресора та осіб, що підтверджували та підтримують російську агресію та окупацію.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

Ухвала суду мотивована тим, що фактично заявник просить встановити причино-наслідковий зв'язок між переміщенням заявника та збройною агресією Російської Федерації. Також суд вказав, що факт агресії не потребує встановлення у судовому порядку, так як є загальновідомий та за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення.

Не погодився з вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність ухвали суду, як такої, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі 363/2981/16-ц щодо встановлення юридичних фактів, що сталися внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Судом не враховано, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецький та Луганській областях» вже визначено державу агресора відповідальну за порушення прав людини в Донбасі. Судом не враховано динаміки змін в законодавстві у зв`язку із військовим конфліктом на Сході України. Крім цього зазначив, що законодавством не встановлено обмежень щодо підтвердження юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи Служби безпеки України - Дебда О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою. Вказує на те, що доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, а лише зводяться до помилкового трактування про необхідність встановлення судом факту військової агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти переселення мирних громадян України з території їх постійного проживання, як таких, що мають юридичне значення, оскільки вони є загальновідомими фактами, що закріплені на законодавчому рівні в Україні та не заперечуються а ні українським суспільством, а ні міжнародною спільнотою.

В судовому засіданні представник Служби безпеки України - Каменський К .М. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Служби безпеки України, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до вимог п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У ч. 2 ст. 315 ЦПК України зазначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 4 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У п. 1.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, та датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. ст. 1,2 вказаного Закону зі змінами та доповненнями).

Також визначення факту агресії Російської Федерації щодо України та у наслідок цього переміщення жителів областей, які потерплять від агресії, відбулось на законодавчому рівні у зв`язку з прийняттям Верховною радою України заяви «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженою постановою Верховної Ради України № 337-УІІІвід 21 квітня 2015 року (абзац восьмий пункту 3).

Крім того, Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в України прийняла цілий ряд нормативно-правових актів, в яких визнала агресію Російської Федерації проти України та тимчасову окупацію територій Донецької та Луганської областей, визначила дату початку такої окупації 20 лютого 2014 року.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення факту того, що вимушене його переселення із міста Луганськ в місто Київ сталося у зв`язку з агресією Російської Федерації необхідне йому для визначення його статусу, як особи постраждалої від агресивної політики Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, а також з метою отримання відповідних пільг, привілеїв та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни агресора та осіб, які підтримували і підтримують Російську Федерацію.

Однак, встановлення факту того, що вимушене переселення ОСОБА_1 із міста Луганськ в місто Київ сталося у зв`язку з агресією Російської Федерації не є фактом, який має юридичне значення, а є зв'язком між подіями (фактами), зокрема переселенням та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку глави шостої ЦПКУкраїни. Крім того, факт агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти переселення мирних громадян України з територій їх постійного проживання є загальновідомими фактами, що не заперечуються а ні українським суспільством, а ні міжнародною спільнотою.

Також з заяви вбачається, що метою встановлення даного факту, зокрема, є притягнення до відповідальності країни агресора та осіб, які підтримували і підтримують країну агресора, що свідчить про наявність спору про право, а відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у відкритті провадження.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі ч.4 ст. 315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не свідчать про порушення судом вимог ст. 315 ЦПК України або інших норм процесуального права, а зводяться до тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 20 липня 2020 року.