головуючий у суді І інстанції Піхур О.В.
провадження № 22-ц/824/2252/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 травня 2006 року був укладений кредитний договір між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачем у справі та начебто ОСОБА_1 , позивачем у справі. Але зазначений кредитний договір позивач не укладав та не підписував, кредитні гроші не отримував.

Тому, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши на підставі експертного висновку, що підпис від імені ОСОБА_1 в оспорюваному кредитному договорі виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, вважав, що кредитний договір відповідно до частини 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України є недійсним.

Разом з тим, враховуючи звернення з позовом зі спливом позовної давності у вересні 2015 року про визнання недійсним кредитного договору та подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, зважаючи на відсутність поважних причин не звернення за захистом своїх інтересів, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду від 05 червня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга також мотивована таким. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність, хоча строк не пропущений, бо фактично спір між сторонами у справі з приводу стягнення заборгованості та оспорення позивачем кредитного договору триває з 2010 року. Позивач зазначає, що про існування оспорюваного кредитного договору йому стало відомо у 2010 році після отримання позовної заяви від ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про стягнення заборгованості за оспорюваними кредитним договором. Під час розгляду справи № 2-399/12 Дарницьким районним судом міста Києва, ОСОБА_1 заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, але матеріали справи були повернуті та Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повідомив листом суд про неможливість надання висновку за відсутності оригіналу кредитного договору.

03 серпня 2015 року позивачем повторно заявлялось аналогічне клопотання про призначення експертизи, проте Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 07 серпня 2015 року відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи і вже 07 серпня 2015 року Дарницький районний суд міста Києва ухвалив рішення про задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. Не погодившись з ухваленим рішенням, позивачем була подана апеляційна скарга. В суді апеляційної інстанції позивачем втретє заявлялось клопотання про призначення експертизи і ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року було призначено судову почеркознавчу експертизу та одночасно суд апеляційної інстанції зобов`язав позивача (ПАТ «Райффайзен банк Аваль») надати експертам оригінал оспорюваного кредитного договору для проведення експертизи, однак вимоги апеляційного суду виконані банком не були, а тому експертиза знову проведена не була.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року у цій справі № 2-399/12 (апеляційне провадження № 22?ц/796/2366/2016) було ухвалено рішення, яким апеляційна скарга була задоволена. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором на користь банку скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості суми за кредитним договором відмовлено.

Під час розгляду вказаної вище справи в апеляційному суді, у вересні 2015 року позивачем був поданий окремий позов до Шевченківського районного суду міста Києва про визнання кредитного договору недійсним, з підстав, що позивач не підписував оспорюваний договір і грошові кошти за договором не отримував.

Постановою Верховного Суду касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволена була частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, позивач вважає, що у такому випадку строк позовної давності був перерваний, як це передбачено статтею 264 ЦК України, бо фактично суди тривали і тривають надалі між сторонами у справі щодо стягнення заборгованості за оспорюваними договором з 2010 року.

Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Позивач 30 вересня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання вказаного правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за позовом відповідача судовим рішенням із нього стягнуто кредитну заборгованість. Оскільки кредитний договір № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року, він не укладав, зазначені гроші позивач не отримував, просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати вказаний правочин недійсним.

Як вбачається в матеріалах справи знаходиться оригінал кредитного договору №010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року (а.с. 118 т. 1).

Відповідно до пункту 1.1. цього договору кредитор відкриває на ім`я позичальника картковий рахунок № НОМЕР_1 , випускає та надає позичальнику та/або його довіреній особі платіжні карти, а також забезпечує розрахунки за операціями з картками.

Розмір кредитної лінії становить 5 000 доларів США (пункт 1.3. цього договору).

У судовому засіданні позивач подав клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, запропонувавши на вирішення експертам питання щодо того, чи виконано підпис у кредитному договорі № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року, від імені ОСОБА_1 особисто ним чи іншою особою, проведення якої просив доручити судовим експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у місті Києві.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року клопотання задоволено та призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру ГУ МВС України у місті Києві.

Згідно з висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у місті Києві № 19/17?3/1/178?СЕ/18 від 17 вересня 2018 року, підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 157-162, 163-166 т. 1).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Встановивши, що підпис у кредитному договорі № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року не належить позичальнику ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, внаслідок чого на підставі частини 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, - визнав оспорюваний договір недійсним.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушеного права позивача. Разом з тим, порушене права позивача підлягає захисту у межах строку позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач, заперечуючи проти застосування позовної давності за заявою відповідача, вказував на те, що строк звернення до суду з позовом не пропущений, бо про існування оспорюваного кредитного договору йому стало відомо у 2010 році після отримання позовної заяви від ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про стягнення заборгованості за оспорюваними кредитним договором.

Однак, до матеріалів справи разом із запереченнями на позовну заяву № 114-00-00/15-59892 від 22 грудня 2015 року відповідачем було додано належним чином засвідчену копію заяви позивача на ім`я заступника начальника управління ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 11 листопада 2008 року (а.с. 18-19 т. 1).

Відповідно до змісту вказаної заяви, позивач зазначає, що «29 травня 2006 року взяв кредит в Дніпровському відділенні №7 «Райффайзен Банк Аваль». Кредитний договір № 01/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року позивач оформив на себе на прохання ОСОБА_3 заради загального бізнесу, яким він керує. У зв`язку з фінансовою нестабільністю ОСОБА_3 були прострочені терміни погашення по рахунку № НОМЕР_1 кредитного договору № 01/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року. Позивач неодноразове звертався до відділення з проханням переоформлення кредитного договору з позивача на ОСОБА_3 » (а.с. 20 т. 1).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач не заперечував факт звернення з цією заявою до банківської установи 11 листопада 2008 року.

Звертаючись з позовом, позивач також вказував, що кредитні кошти за оспорюваними кредитним договором № 010/2548/82/35760 від 29 травня 2006 року не отримував. Разом з тим, до матеріалів справи разом із запереченнями на позовну заяву № 114-00-00/15-59892 від 22 грудня 2015 року відповідачем було додано належним чином засвідчені копію розписки держателя картки, що отримувалася на виконання оспорюваного кредитного договору від 29 травня 2006 року (а.с. 21 т. 1).

Позивач підпис на розписці держателя картки не оспорював та звертаючись з клопотанням про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, позивач на вирішення експертам питання щодо того, «чи виконано підпис розписки держателя картки, що отримувалася на виконання оспорюваного кредитного договору від 29 травня 2006 рокувід імені ОСОБА_1 особисто ним чи іншою особою», не ставив.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції щодо початку перебігу строку позовної давності.

Аналізуючи докази в їх сукупності, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що вказані заява та розписка держателя картки підтверджують факт обізнаності позивача про існування оспорюваного кредитного договору, починаючи з 29 травня 2006 року, та вважає, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, враховуючи положення статті 253 ЦК України, почався 30 травня 2006 року.

Однак з позовом до суду позивач звернувся лише 30 вересня 2015 року.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що позивачем клопотання про поновлення строку позовної давності не заявлялося та поважних причин не звернення до суду з позовом, починаючи з травня 2006 року, не наводилося.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що спір між сторонами у справі з приводу стягнення заборгованості та оспорення позивачем кредитного договору триває з 2010 року, тому строк позовної давності був перерваний, як це передбачено статтею 264 ЦК України.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи, що обставини наведені у статті 264 ЦК України, відсутні, колегія апеляційного суду вважає, що підстави для переривання перебігу позовної давності, - позивачем не доведені.

Помилкове визначення початку перебігу строку позовної давності на правильність рішення суду першої інстанції не вплинуло, та не є підставою для його скасування чи зміни, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач звернувся до суду поза межами такого строку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Відповідно до пункту 12 цього Закону розділ ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».

Керуючись статтями 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 липня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар