Справа № 441/2083/18 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2481/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача - адвоката Яшина В.Ю.,

представника відповідача - адвоката Дунаса Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Голубець Іванна Григорівна, комунальне підприємство «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та всіх допоміжних споруд,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 73,0 кв.м., загальною площею 162,5 кв.м., та 1/2 частину всіх допоміжних до нього будівель і споруд (літня кухня-сарай, погріб, вбиральня, огорожа), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 21 серпня 2006 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_3 , укладений 22.11.1975 року, від якого вони мають двох дітей, які є повнолітніми.

За період шлюбу вони побудували в АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 04 жовтня 2006 року, вже після розірвання шлюбу.

Вважає, що будинок разом із господарськими будівлями та спорудами є їхньою з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, як подружжя, оскільки будинок було побудовано та прийнято в експлуатацію під час шлюбу, а тому сам по собі факт оформлення права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна після реєстрації розірвання шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права приватної власності одного з колишнього подружжя.

Зазначає, що після розірвання шлюбу жодних майнових спорів між ними не було, а, навпаки, існувала домовленість про те, що в подальшому будинок перейде їхній спільній дочці, однак, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , їй стало відомо, що він склав заповіт на свого сина від другого шлюбу і відповідачі подали до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а тому її право власності порушене.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 01 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки показанням свідків, безпідставно відхиливши показання допитаних з її сторони свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зазначає, що будинок було завершено будівництвом саме під час їхнього з ОСОБА_3 шлюбу, підтвердженням чого є надана нею на будинок технічна документація.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про фактичне припинення з 1996 року подружніх відносин між нею та ОСОБА_3 , оскільки і вона, і її дочка ОСОБА_5 підтверджували факт спільного проживання подружжя до 2002 року.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони позивача та сторони відповідача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1975 року до його розірвання в судовому порядку рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 21 серпня 2006 року за позовом ОСОБА_3 (а.с.9,11).

З рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 серпня 2006 року встановлено, що, будучи в зареєстрованому шлюбі, подружжя вже більше десяти років не проживало разом і не вело спільного господарства.

Факт непроживання подружжя разом визнала й сама позивачка, однак, вона стверджувала, що перестала проживати з ОСОБА_3 з кінця 2002 року.

Від шлюбу у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.160-161).

З відповідачкою ОСОБА_2 покійний ОСОБА_3 зареєстрував шлюб ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.78), до цього перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах.

Від цього (другого) шлюбу у ОСОБА_3 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.77).

Згідно з заповітом від 10.04.2018 року (а.с.75-76), ОСОБА_3 все належне йому майно заповів своєму синові ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.12) і відповідач ОСОБА_2 в інтересах свого малолітнього сина подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за заповітом (а.с.72).

Предметом спору в даній справі є новозбудований житловий будинок, загальною площею 162,5 кв.м, житловою площею 73,0 кв.м., який знаходиться у АДРЕСА_1 .

До будинку належать господарські будівлі та споруди: літня кухня-сарай, погріб, вбиральня, огорожа.

Свідоцтво про право власності на будинок видано ОСОБА_3 04.10.2006 року на підставі рішення Городоцької міської ради від 31.07.2006 року і здійснено реєстрацію права власності за ним 04.10.2006 року (а.с.8,36,38).

Матеріалами справи також підтверджується, що будівництво спірного будинку розпочалось у 1981 році на відведеній для цієї мети ОСОБА_3 земельній ділянці і на підставі дозволу, оформленого рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради народних депутатів №448 від 12.11.1981 року (а.с.26-30).

Однак, прийнято будинок в експлуатацію, як такий, що завершений будівництвом, лише у липні 2006 року, що підтверджується актом приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 10.07.2006 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради №415 від 31.07.2006 року (а.с.31-34).

В цьому акті дійсно зазначено, що будівельно-монтажні роботи закінчено у 1990 році, але ця обставина не свідчить про завершення будівництва будинку.

Наведене підтверджується не лише вказаним вище актом про прийняття будинку в експлуатацію, але й рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради №142 від 20.03.2003 року, яким ОСОБА_3 було дозволено реєстрацію постійного місця проживання в незавершеному будівництвом будинку (а.с.119).

Дозвіл на виготовлення технічної документації на газифікацію будинку ОСОБА_3 отримав лише 20.03.2003 року (а.с.120).

Технічні умови на електропостачання будинку були видані 30.01.2003 року (а.с.124), а дозвіл на підключення будинку до електромереж - 21.07.2003 року (а.с.131-132).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтвердив, що позивач в спірному будинку ніколи не проживала, а проживала і була зареєстрована у будинку своїх батьків у АДРЕСА_2 , де проживає й станом на сьогоднішній день.

У спірному будинку були зареєстрованими і постійно проживали: ОСОБА_3 з 15.04.2003 року і до дня смерті та його малолітній син ОСОБА_3 - з народження (а.с.114-118).

Доказів на підтвердження тієї обставини, що, фактично припинивши подружні відносини, позивач своєю працею та коштами брала участь в завершенні будівництва спірного будинку, суду надано не було.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст.331 ЦК).

Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що предметом спору в даній справі є новостворене нерухоме майно, яке було завершене будівництвом і прийняте в експлуатацію вже після фактичного припинення між позивачем та померлим ОСОБА_3 шлюбних відносин, та на яке право власності ОСОБА_3 зареєстровано після реєстрації розірвання шлюбу з позивачем, а доказів на підтвердження тієї обставини, що, фактично припинивши подружні відносини, позивач своєю працею та коштами брала участь у завершені будівництва спірного будинку, суду надано не було, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний будинок не може бути об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як майно, яке набуте під час шлюбу.

Інші доводи позивача про існування домовленостей між нею та її колишнім чоловіком щодо її прав та/або прав їхніх спільних дітей на спірний будинок є безпідставними, оскільки безспірно встановлено, що позивач із дітьми в будинку ніколи не проживала, а волевиявлення її колишнього чоловіка було втілене в складеному ним за життя заповіті, згідно з яким він усе належне йому майно, в тому числі й спірний будинок, заповів своєму малолітньому синові від другого шлюбу - ОСОБА_3 .

Наведене не було спростоване позивачем, в тому числі, й доводами апеляційної скарги, а тому в колегії суддів відсутні правові підстави для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, а також відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та/або процесуального права, тому апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 липня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.