КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №760/27497/19

23 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Стрижеуса А.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

02 жовтня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 13.11.2012 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказувало на те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідачка на час укладення кредитної угоди дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Посилалося на те, що відповідачка не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, яка станом на 27.08.2019 року становить 26895,90 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10346,44 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 6171,58 грн.; пені за прострочення зобов`язання в розмірі 8320,93 грн.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 300 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1256,95 грн.

Враховуючи наведене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 26895,90 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 23 червня 2020 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції незаконне, ухвалене з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення необгрунтованого та незаконного рішення.

Зазначає що, відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення з відповідачки заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка отримала кредитний ліміт на кредитну картку та користувалась кредитними коштами, що підтверджується випискою про рух коштів клієнта, яка є первинним документом, що підтверджує отримання відповідачкою кредитних коштів банку, та розрахунком заборгованості. Разом з тим, відповідачка не виконала своїх зобов`язань за договором кредиту, не здійснила своєчасну сплату платежів по кредиту, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 26 895,90 грн., розрахунок якої наданий позивачем, а тому є всі підстави для задоволення позову.

Посилається на те, що при ухваленні рішення у даній справі судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.03.2018 року у справі № 441/569/17, в якій суд зазначив, що між сторонами був укладений кредитний договір у вигляді договору приєднання, особливістю якого є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитними умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Підписавши анкету - заяву, особа дала згоду на те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена.

Вказує на те, що відповідно до вимог ч.3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Таким вимогам рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 25 травня 2020 року по справі № 760/27497/19 не відповідає.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачкою не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.11.2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідачка має заборгованість за договором б/н від 13.11.2012 року, яка станом на 27.08.2019 року становить 26895,90 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10346,44 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 6171,58 грн.; пені за прострочення зобов`язання в розмірі 8320,93 грн.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 300 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1256,95 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав суду підписаних відповідачкою Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, довідки про умови кредитування, доказів видачі банком кредитної картки та розміру наданого кредиту, зокрема, виписки з особового рахунку, копій квитанцій, меморіального ордеру, тощо, що позбавляє суд можливості перевірити розмір нарахованих відповідачці суми боргу та штрафних санкцій. З огляду на зазначене, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру боргу.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.11.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та наявності у відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів банку, копію паспорта відповідачки.

Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява від 13.11.2012 року містить анкетні дані ОСОБА_1 , її контактну інформацію, обраний нею вид платіжної картки - кредитка «Універсальна» та бажаний кредитний ліміт 1000,00 грн. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодилася з тим, що дана заява разом із Пам`яткою, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та банком договір банківського обслуговування.

Отже, з моменту підписання відповідачкою анкети-заяви між банком та нею було укладено кредитний договір.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 13 листопада 2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та штрафів, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.

Ухвалюючи 25 травня 2020 року оскаржуване рішення, Солом`янський районний суд м. Києва врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача пені та штрафів.

З урахуванням викладеного, сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості по пені та штрафами у розмірі, визначеному позивачем.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачка погодилася з Умовами та Правилами наданими до позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом встановлено, що вказані Умови і Правила не підписані відповідачкою.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, колегія суддів їх також вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Як вбачається з анкети-заяви позичальника від 13.11.2012 року в ній зазначено бажаний кредитний ліміт 1000,00 грн.

При цьому в позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.11.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідачки, зокрема, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10346,44 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 6171,58 грн., обґрунтовуючи вказаний розмір боргу розрахунком заборгованості.

До суду першої інстанції позивачем не було надано доказів видачі відповідачці кредитної картки в день укладення договору, доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, доказів зарахування кредитних коштів на картку, встановлення, зміну кредитного ліміту, користування кредитними коштами, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, відомостей, що підтверджують тип і строк дії картки.

Лише до апеляційної скарги позивачем було додано виписку з особового рахунку за період з 13.11.2012 року по 20.06.2020 року по основній картці НОМЕР_1 . При цьому у вказаній виписці міститься інформація про рух коштів на кредитних картках №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_1 , НОМЕР_5 .

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені вище рахунки/кредитні картки видані в межах дії одного й того ж договору кредиту б/н саме від 13 листопада 2012 року, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати ці кредитні картки з кредитним договором №б/н від 13 листопада 2012 року.

Крім того, додана до апеляційної скарги виписка не містить інформації про встановлення кредитного ліміту та його зміну з урахуванням того, що відповідачка виявила бажання на встановлення кредитного ліміту в розмірі 1000,00 грн., а банк вказує, що ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 10000,00 грн.

У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачці кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна».

Вказане позбавляє суд можливості перевірити доводи щодо строку дії договору та фактично отриманої відповідачкою суми кредиту за вказаним договором .

З наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо перевірити правильність нарахувань відповідних сум заборгованості. Розрахунок не містить даних про номер платіжної картки, на якій виникла заборгованість. Відсутні у справі докази щодо строку дії кредитної картки (строку дії договору), яка мала бути видана в день укладення кредитного договору.

Отже, доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку, в тому числі, щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року по справі №755/18246/15-ц, в постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12, в постанові від 21.03.2018 року по справі №441/569/17 правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у вказаних справах були встановлені інші фактичні обставини.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про неправильність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції безпідставними, так як суд встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, надав їм вірну право оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: