ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року по справі за позовом комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , прохаючи суд стягнути з нього заборгованість по оплаті послуг із водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у розмірі 45757 гривень 13 копійок, та судові витрати у сумі 1762 гривні.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між КП «Дніпроводоканал» ДМР та відповідачем склалися фактичні правовідносини щодо надання послуг, згідно з рішенням Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року; відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Згідно з розрахунком, сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де квартиронаймачем є відповідач, станом на 31 липня 2018 року становить 24975 гривень 92 копійки, яку позивач прохає стягнути із відповідача разом із інфляційним збільшенням у сумі 17142 гривні 14 копійки та сумою 3% річних у розмірі 3639 гривень 07 копійок, а також судовими витратами у сумі 1762 гривні.

Заочним рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що всі доводи позивача, зазначені у позові, не знайшли свого підтвердження та не підкріплюються належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі КП «Дніпроводоканал» ДМР просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Відповідно до статуту КП «Дніпроводоканал» ДМР, предметом діяльності підприємства є надання послуг водопостачання та водовідведення (а.с. 9).

Згідно з наданим суду розрахунком, заборгованість відповідача за надані послуги водопостачання та водовідведення з урахуванням інфляційного збільшення на 3% річних становить 45757 гривень 13 копійок (а.с. 3-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості по оплаті послуг із водопостачання та водовідведення, проте жодного доказу, що підтверджує наявність фактичних відносин між сторонами, суду не надав. Крім того, позивачем на підтвердження доводів, викладених у позові, не надано рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року, на яке позивач посилається у своєму позові. Також не надано підтвердження відкриття відповідачу особового рахунку та того, що відповідач фактично є споживачем послуг, які надає позивач. Отже, всі доводи позивача, зазначені у позові, не знайшли свого підтвердження та не підкріплюються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З огляду на ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

З урахуванням вимог п. 2 ч 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано належних доказів того, що між сторонами було укладено договір на водопостачання. Відкриття рахунку не є фактом укладення договору.

Так, матеріали справи договору на надання послуг з водопостачання не містить.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами належить до предмета доказування у справі (висновок ВСУ у справі №750/12850/16-ц).

Для встановлення обставин порушення відповідачами зобов`язання, суду слід встановити факт виникнення між сторонами спірних правовідносин та факт споживання відповідачами житлово-комунальних послуг, що надає позивач.

Позивач вказує, що споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, оскільки він фактично користувався ними, проте, на підтвердження даних вимог доказів надано не було.

Апеляційна скарга, також, не містить належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові КП "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради за його недоведеністю, необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко