Справа № 523/5657/20
Провадження №2/523/2769/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10 879 880 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором поруки у розмірі 1000 грн.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтувує тим, що відповідно до умов усного договору позики від 29 жовтня 2013 року викладеного 19 листопада 2013 року у вигляді власноруч написаної розписки, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв 400 00 доларів США.

Проте, строк повернення відповідачем ОСОБА_2 суми боргу позивачу ОСОБА_1 сторони не встановили. Позивач ОСОБА_1 неодноразово усно звертався до відповідача ОСОБА_2 з вимогою повернення коштів, але незважаючи на ту обставину, що ОСОБА_2 сам був ініціатором отримання позики, останній повністю ігнорує вимоги позивача ОСОБА_1 повернути борг, відповідач уникає зустрічей не відповідає на телефонні дзвінки. Варто звернути увагу, на те що незважаючи на тривалий час невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань, позивач все ж сподівався на його добросовісність щодо партнерського вирішення даного питання на основі звичаїв ділового обороту, оскільки сам відповідач ОСОБА_2 є відомою та шанованою особистістю не тільки в Одеській області.

Крім того, 28 жовтня 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким відповідач ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед позивачем за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що виникли в наслідок позики грошових коштів у розмірі 400000 доларів США, наданої відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 під письмову розписку від 19.11.2013р.

З метою дотримання зазначеної норми, відповідачам пред`явлено відповідну вимогу про повернення отриманих за договором грошових коштів, шляхом надіслання її за місцем мешкання відповідача ОСОБА_2 та передачі під розписку відповідачу ОСОБА_3 .. Проте, відповідач ОСОБА_2 відмовився від отриманняписьмової вимоги, а відповідач ОСОБА_3 відмовився її виконувати, усно пославшись на тяжке матеріальне становище.

У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином.

В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив про те, що позовні вимоги не визнає, позовні вимоги вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що усним договором позики від 29.10.2013 р., який оформлений письмовою розпискою від 19.11.2013 р., ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 400 000 доларів США. Надалі позивач уклав з ОСОБА_3 договір поруки від 28.10.2019 р., за яким ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що виникли внаслідок позики грошових коштів за вищевказаною розпискою.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 зазначає про те, що зі змісту розписки від 19.11.2013 р., на яку посилається позивач, вбачається про те, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США від ОСОБА_1 за договором позики від 29.10.2013 р. Однак, пояснює про те, що в тексті розписки відповідачем ОСОБА_2 було помилково зазначено про отримання цих коштів 29.10.2013 р., однак, грошові кошти були отримані саме в дату складання розписки, тобто 19.11.2013 р.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджується з твердженням позивача ОСОБА_1 про те, що розписка є письмовим оформленням усного договору, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в борг, а, навпаки, є письмовою формою акту приймання-передачі грошових коштів від позивача ОСОБА_1 , які він отримував в позику від відповідача ОСОБА_2 за відповідним письмовим договором позики.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 вказує про те, що розписку від 19.11.2013 р. ОСОБА_2 було складено по факту повернення йому позивачем ОСОБА_1 короткострокової позики, тому в розписці відсутні суттєві умови договору позики, а саме: чіткого зазначення позикодавця та позичальника, факту отримання коштів в позику із відповідним зобов`язанням позичальника щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк. Також, звертає увагу на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки лише через 6 років після оформлення відповідачем ОСОБА_2 розписки.

24.06.2020р. від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 на позовну заяву в якій зазначає про те, що він не погоджується з викладеними у відзиві обставинами та поясненнями в повному обсязі, вважає їх не підтвердженими належними та допустимими доказами, на заявлених позовних вимогах наполягає.

Позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що твердження представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 про допущення помилки в даті отримання коштів, не заслуговує на увагу та не відповідає дійсності, оскільки помилку можна допустити при написанні схожих числових дат та письмового тексту. Проте, в наданій розписці ОСОБА_2 власноручно написав місяць одержання жовтень, а дату складання листопад, що не є схожими та не зазначені чисельником, що виключає можливість помилки.

Стосовно твердження представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 про те що дана розписка не є підтвердженням договору позики, а є актом приймання-передавання від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 грошових коштів за письмовим договором позики (в якому позичальником є ОСОБА_1 ), дане твердження позивач вважає не вірним, оскільки такий договір ніколи не укладався; до Відзиву не було додано копію такого письмового договору, на який посилається ОСОБА_2 ; Якщо б розписка була б саме актом повернення позивачем коштів, то вона б містила посилання про остаточне виконання договору в повному обсязі та відсутність претензій з боку кредитора.

Також, ОСОБА_1 зазначає про те, що розписка містить усі істотні умови договору по-перше: в тексті розписки чітко вказано, що кошти отримано за договором позики, по-друге, якщо і припустити відсутність істотних умов договору як позики (що стороною позивача не визнається), але дана обставина є підставою для визнання правочину недійсним ( відповідачем ОСОБА_2 не заявлено) та в будь-якому випадку це не призводить до виключення обов`язку повернути отримані кошти, як безпідставно отриманих за недійсним правочином. При цьому, у відповідності до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, суд вважає, про те що позовні вимоги є обґрунтованими, є доказаними, тому підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Главою 71 ЦК України,та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір.

Судом встановлено про те, що 29.10.2013р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (а.с.143).

Відповідно до п. 1.1 Договору позики позикодавець ( ОСОБА_1 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_2 ) прийняв 400 000 доларів США., що еквівалентно 3260 тисячам гривень за комерційним курсом.

Відповідно до п.2.2. Договору, факт передачі позикодавцем грошових коштів підтверджується розпискою Позичальника, яка є невідємним Додатком до даного Договору.

Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи про те, що 19.11.2013р. відповідачем ОСОБА_2 надано власноруч написану розписку ОСОБА_1 . Зі змісту вищевказаної розписки вбачається про те, що відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Ширяєво Одеської області, паспорт НОМЕР_1 , виданий 08.06.2007р. Ленінським РВ УМВС м. Одеси, ІПН НОМЕР_2 ) даною розпискою підтверджує, що 29.10.2013р. отримав грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США, за договором позики від 29.10.2013р. Ці кошти отримав від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 04.06.199 р.Ровеньнвським МВ УМВС України в Луганській області, ІПН НОМЕР_4 (а.с.8).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 виконав свої зобовязання за Договором позики, а саме надав позику (грошові кошти) у розмірі 400 000 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 прийняв вищевказану позику.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При укладанні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

Судом встановлено, про те, що між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 виникли правовідносини позики грошових коштів.

Написання відповідачем ОСОБА_2 розписки від 19 листопада 2013 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 400 000 доларів США не спростовано відповідачем, оригінал розписки знаходиться у позивача ОСОБА_1 .

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, саме з розписки від 19.11.2013р., яка складена відповідачем ОСОБА_2 вбачається про те, що ним 29.10.2013р. було отримано грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США за договором позики від 29.10.2013р. Ці кошти відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 (а.с.8).

Таким чином, докази, які містяться в матеріалах справи підтверджують факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики та факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в якості грошових коштів у розмірі 400 000 дол. США.

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця ОСОБА_1 є підтвердження неповернення йому суми позики повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_1 спростовує, серед іншого, доводи відповідача ОСОБА_2 стосовно факту повернення йому позивачем ОСОБА_1 короткострокової позики.

Відповідач ОСОБА_2 не надав безспірних письмових доказів протиправного утримання ОСОБА_1 у себе боргової розписки, рівно як і не надав безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю чи частково.

Крім того, у відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 вказує про те, що зі змісту розписки від 19.11.2013 р., на яку посилається позивач, вбачається про те, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США від ОСОБА_1 за договором позики від 29.10.2013 р. Однак, представник відповідача вказує про те, що в тексті розписки відповідачем ОСОБА_2 було помилково зазначено про отримання цих коштів 29.10.2013 р., однак, грошові кошти були отримані саме в дату складання розписки, тобто 19.11.2013 р. ( арк.сп.115-117);

Відповідач ОСОБА_2 не погоджується з твердженням позивача ОСОБА_1 про те, що розписка є письмовим оформленням усного договору, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в борг, а, навпаки, є письмовою формою акту приймання-передачі грошових коштів від позивача ОСОБА_1 , які він отримував в позику від відповідача ОСОБА_2 за відповідним письмовим договором позики.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 вказує про те, що розписку від 19.11.2013 р. ОСОБА_2 було складено по факту повернення йому позивачем ОСОБА_1 короткострокової позики, тому в розписці відсутні суттєві умови договору позики, а саме: чіткого зазначення позикодавця та позичальника, факту отримання коштів в позику із відповідним зобов`язанням позичальника щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено про те, що представник відповідача ОСОБА_2 не надав суду письмових доказів в обгрунтування вищевказаних обставин, які вказані у письмовому відзиві представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , також не надано до матеріалів справи відповідного договору позики, рівно як і розписки, яка засвідчує факт отримання саме позивачем ОСОБА_1 від відповідача ОСОБА_2 грошових коштів, тому відповідно матеріали справи не містять таких належних та допустимих доказів.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, про те, що 28.10.2019р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки (а.с.9-10).

Згідно вищевказаного договору поруки поручитель ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , які виникли внаслідок позики грошових коштів у розмірі 400 000 дол. США, наданої боржником кредитору під розписку від 19.11.2013р., згідно п.1.1 Договору поруки.

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно розписки в межах суми, що дорівнює 1 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідач ОСОБА_3 зобов`язання обумовлене договором поруки не виконав, відповідно до приписів статті 554 ЦК України, сума, визначена у пункті 3.1. договору поруки від 28.10.2019 року у розмірі 1 000 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Строк(термін) виконання зобов`язання врегульовано статтею 530 ЦК України, відповідно до положень частини 2 даної норми матеріального права, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Безспірних доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обумовлено строк повернення позики, суду не надано, розписка таких даних також не містить. За таких обставин, суд виходить з того, що строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який строк.

Оскільки згаданою ст. 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Судом встановлено про те, що на виконання вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, 8.11.2019 року позивач ОСОБА_1 відправляв на адресу відповідача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , та на адресу: АДРЕСА_3 ) та відповідача ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_4 ) вимогу про повернення грошових коштів,які були надані ОСОБА_2 на підставі договору позики від 29.10.2013р. у розмірі 400 000 доларів США (а.с.177-178).

В матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення кур`єрскою службою доставки: ПН№5522 від 08.11.2019р. та ПН№5521 від 08.11.2019р., з яких вбачається про те, що відповідач ОСОБА_2 відмовився від отримання письмової вимоги, про що були зроблені відповідні написи кур`єром (а.с.179).

Відповідач ОСОБА_3 08.11.2019р. власноруч отримав вимогу від 08.11.2019р., про що ОСОБА_3 була складена відповідна розписка про отримання такої вимоги (а.с.178).

Таким чином, суд вважає, про те що позивачем ОСОБА_1 вжито заходів та вчинено всі можливі передбачені діючим законодавством дії з метою забезпечення виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань перед ним.

Проте, письмова вимога від 08.11.2019р. відповідачами не виконана, грошові кошти позивачу не повернуто.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання, в розумінні ст.610 Цивільного Кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідач ОСОБА_2 не спростував наявність заборгованості вказаної позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд вважає про те, що позов підлягає задоволенню та з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 400 000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення (06.07.2020 року) за курсом НБУ 1 долар США дорівнює 27,17 грн. становить 10 879 880грн., та з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути грошові кошти за Договором поруки в розмірі 1000 гривень.

Згідно з ч. 1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК Українипередбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, натомість відповідач ОСОБА_2 вказані обставини не спростував, належних та допустимих доказів на спростування таких обставин не надав, матеріали справи таких доказів не містять.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення, про стягнення боргу в іноземній валюті, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми судового збору позивачу, тому з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягнення на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10 879 гривен.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,11,79-81,137,141, 209,212- 215, 263-265,280-282 ЦПК України, ст.ст.525,526,530,533,625,1046- 1050 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 ) суму боргу за Договором позики від 29 жовтня 2013 року у розмірі 400 000 доларів США, що за курсом НБУ складає у гривневому еквіваленті у розмірі 10 879 880 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_5 )на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 )суму боргу за Договором поруки в розмірі 1000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 10 879 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи, але не раніше закінчення терміну оголошеного в Україні карантину.

Повне рішення суду складено 15.07.2020 року.

Суддя: Аліна С.С.