ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/610/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/1654/18 Категорія: 301030300 Подорога Л.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В.,Бондаренко С.І.
секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22.01.2020 (ухвалене о 13 год. 26 хв. у залі судових засідань Городищенського районного суду, повний текст складено 31.01.2020, суддя в суді першої інстанції Подорога Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася у грудні 2018 року до суду з даним позовом, яким просила визнати за нею та відповідачем за кожним окремо право власності на 1 / 2 ідеальну частку на таке майно:

- будинок, загальною площею 276,1 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 , був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі та зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 08.09.2008, припинивши право спільної сумісної власності на це майно;

- земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0998 га, кадастровий №:01:001:0484, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка була придбана сторонами за час перебування у шлюбі та зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №646009 від 25.01.2007, припинивши право спільної сумісної власності на це майно;

- земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3700 га, кадастровий №:01:001:0485, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка була придбана сторонами за час перебування у шлюбі та зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №646010 від 25.01.2007, припинивши право спільної сумісної власності на це майно.

Зазначає, що вказане майно сторони набули під час шлюбу, отже воно їм належить на праві спільної сумісної власності, тобто кожному належить по 1 / 2 частині майна.

Відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог у справі.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 22.01.2020 позов у справі задоволено з посиланням на те, що кожна зі сторін має право власності на 1 / 2 частину майна, набутого ними за час шлюбу. Суд відмовив у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог у справі, оскільки порушення прав позивача відбулося внаслідок пред`явлення відповідачем позову про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням 26.06.2018, а тому саме з цього часу слід рахувати початок перебігу строку позовної давності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано 25.02.2020 апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог у справі. В обґрунтування вказано на те, що позивач не довела, що про порушення свого права вона дізналася лише у травні 2018 року. Натомість право на позов про поділ спільного майна подружжя позивач мала з 2015 року, коли було розірвано шлюб між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим. Також просила суд слухати справу у її відсутність та відсутність її представника.

Відповідач та його представник до судового засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомляли, хоча представник відповідача - адвокат Салій С.А. був повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи, про що свідчить поштове повідомлення.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.02.1999 по 27.04.2015.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.09.2008 відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок він придбав на підставі договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку від 08.07.2003. Рішенням Городищенського районного суду від 30.07.2008 за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язано Городищенський відділ ЧООБТІ внести зміни до схематичного плану дворової частини житлового будинку.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №646009 від 25.01.2007, виданого на підставі рішення Городищенської міської ради №9-20/V від 21.12.2006, за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0998 га, кадастровий №:01:001:0484, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17.07.2018 №238/0/191-18 нормативна грошова оцінка цієї земельної ділянки складає 81057,56 грн.

Також відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №646010 від 25.01.2007, виданого на підставі рішення Городищенської міської ради №9-21/V від 21.12.2006, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3700 га, кадастровий №:01:001:0485, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. За витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17.07.2018 №238/0/191-18 її нормативна грошова оцінка складає 9122,55 грн.

Викладені фактичні обставини, які сторони у справі не оспорюють, свідчать про те, що відповідач набув права власності на спірні будинок та дві земельні ділянки (поділ яких є предметом спору у цій справі) під час перебування в шлюбі з позивачем. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Одночасно п.5 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та на даний момент є актуальним.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у справі в частині того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін у справі, адже його придбано за час шлюбу, а відповідач не спростовує та не оспорює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, передбачену ст.60 СК України.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно з положеннями ч.1 ст.81, ч.3 ст.116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Тобто, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, частина якого перейшла у власність до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право на землю у розмірі частки права власності у спільному будинку відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Згідно чинного правого висновку Верховного Суду України у постанові від 11.02.2015 у справі №6-2цс15 при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Апеляційний суд приймає до уваги, що у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 №6-814цс15.

На підставі наведених норм закону, апеляційний приходить до висновку, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. У цій справі - це земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0998 га, кадастровий №:01:001:0484, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи (державних актів на право власності на земельні ділянки), спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача в силу вищенаведених вимог п.5 ч.1 ст.57 СК України, як одержані внаслідок реалізації особистого права на приватизацію, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про спільну сумісну власність сторін у справі на спірні земельні ділянки.

Таким чином мотивами та підставами для визнання за кожною зі сторін справи права власності на 1 / 2 частину спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є статті 120 ЗК України та 377 ЦК України (перехід права власності на нерухомість, розміщену на земельній ділянці, у зв`язку з чим виникає право власності на відповідну частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування такого об`єкта нерухомого майна), а не ст.60 СК України, як помилково вказав суд.

Одночасно, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за кожною зі сторін справи на 1 / 2 частину спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства слід відмовити, оскільки вказане майно є особистою приватною власністю відповідача, а не спільним майном подружжя, придбаним ним під час шлюбу, відповідно розподілу між не підлягає.

Далі, відповідач вважає, що у задоволенні позовних вимог у справі слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності для їх пред`явлення, що і становить суть його апеляційних доводів.

Так відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Крім того, ч.2 ст.72 СК України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За правовим висновком Верховного Суду у справі №203/304/17 від 06.11.2019 відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не з дати розірвання шлюбу.

У даному випадку шлюб між сторонами було розірвано 27.04.2015. Позов у цій справі подано у грудні 2018 року.

Однак доводи апелянта про те, що право на позов ОСОБА_3 виникло з моменту розірвання шлюбу не відповідають вимогам чинного законодавства України, з яких вбачається, що подружжя має право поділити своє спільне майно і під час шлюбу між ними і після його розірвання, а право на позов виникає у такому випадку не з часу його розірвання, а з моменту виникнення спору між сторонами щодо розподілу спільного майна.

При цьому рішенням Городищенського районного суду від 13.03.2019 за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , який є предметом спору у даній справі.

Вказане рішення суду скасоване постановою апеляційного суду Черкаської області від 14.05.2019 та позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без задоволення, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу.

З даного рішення вбачається, що позов ОСОБА_2 подав до місцевого суду 26.06.2018 року. Позивачка ОСОБА_4 зазначає, що з моменту подання ОСОБА_2 вказаного позову дізналася про порушення свого права спільної сумісної власності на вказане майно та виникнення між сторонами спору щодо його поділу, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом.

Отже саме з моменту звернення співвласника ОСОБА_2 до суду з вимогами про визнання позивача в цій справі (другого співвласника) такою, що не має права користуватися своєю власністю, можна вести мову про наявність порушення її прав на майно та, відповідно, про наявність спору між сторонами та виникнення у неї права на подачу позову про поділ спільного майна подружжя, а не з моменту розірвання шлюбу, як помилково вказує відповідач.

Інших доказів, які б свідчили про інший момент, коли позивач могла довідатися про порушення свого права щодо спільного майна, у матеріалах справи не має, отже апеляційні доводи не можуть свідчити про помилковість висновків суду в цій справі.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22.01.2020 у даній справі у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права - ст.ст.57, 60 СК України, слід змінити в частині мотивів задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, у задоволенні яких належить відмовити.

За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем сплачено 2220,17 грн. судового збору, а за розгляд справи в апеляційному суді відповідач сплатив 3330,00 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог на 68 % (враховуючи вартість поділеного майна), з відповідача на користь позивача слід стягнути 1515,37 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з позивача на користь відповідача - 1065,60 грн. судового збору. Отже згідно ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно з відповідача на користь позивача слід стягнути 449,77 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22.01.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - змінити в частині мотивів задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,виклавши їх в редакції даної постанови, та скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства - відмовити.

У решті рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22.01.2020 в цій справі - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 449,77 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня виготовлення повного судового рішення, та в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством - п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Повну постанову складено 21.07.2020.

Суддя-доповідач

Судді