Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 652/186/15-ц

провадження № 61-11219 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - Логвіновська Алла Анатоліївна;

відповідач - ОСОБА_1 ;

третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Херсонської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Колісниченка А. Г., Воронцової Л. П., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 24 402,36 доларів США зі сплатою 15 % річних, з кінцевим терміном повернення до 27 травня 2015 року.

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі. ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконав, унаслідок чого станом

на 16 листопада 2015 року утворилася заборгованість у розмірі

142 512,33 доларів США, що еквівалентно 3 284 909 грн 23 коп., яка складається: 27 013,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 12 752,99 доларів США - заборгованості зі сплати процентів, 3 321,88 доларів США - заборгованість

з комісії, 92 627,44 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, 10,85 доларів США - штрафу (фіксована частина), 6 785,79 доларів США - штрафу (процентна складова).

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором

у розмірі 142 512,33 доларів США, що еквівалентно 3 284 909 грн 23 коп.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 23 червня 2016 року у складі судді Дригваль В. М. у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того,

що відповідач не виконав умови кредитного договору, унаслідок чого утворилась заборгованість. Проте банк пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про що було заявлено відповідачем

у справі. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, наступила подія дефолту (розділ 12 договору), з 12 березня 2009 року у позивача виникло право на позов, тому з цієї дати належить обраховувати строк позовної давності.

Рішенням апеляційного Херсонської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 23 червня 2016 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість

за кредитним договором від 28 травня 2008 року у розмірі 74 659,26 доларів США, що еквівалентно 1 934 421 грн 42 коп., з яких: 6 301,27 доларів США,

що еквівалентно 163 265 грн 90 коп. - заборгованість за кредитом,

8 389 доларів США, що еквівалентно 217 374 грн 01 коп. - заборгованість

за відсотками, 2 338,25 доларів США, що еквівалентно 60 584 грн 05 коп. - комісія, 57 630,16 доларів США, що еквівалентно 1 493 197 грн 15 коп. - пеня, 9,65 доларів США, що еквівалентно 250 грн - штраф (фіксована частина),

4 580,63 доларів США, що еквівалентно 118 684 грн 12 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Херсонської області

від 19 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд

до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Останньою постановою апеляційного суду Херсонської області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 23 червня 2016 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість

за кредитним договором від 28 травня 2008 року у сумі 6 301,27 доларів США або 163 265 грн 90 коп. у рахунок боргу за кредитом, 8 389 доларів США або

217 374 грн 01 коп. у рахунок заборгованості за відсотками, 2 338,25 доларів США або 60 584 грн 05 коп. у рахунок боргу за комісією, 9,65 доларів США або 250 грн у рахунок штрафу (фіксована частина), 4 580,64 доларів США або

118 684 грн у рахунок штрафу (процентна складова), а всього 21 618,81 доларів США або 560 157 грн 60 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 пені у сумі

57 630,16 доларів США або 1 493197 грн 45 коп. відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до пункту 14.11 кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів, неустойки становить 5 років, тому строк позовної давності не пропущено. Разом з тим, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому посилався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 20 квітня 2018 року касаційне провадження у зазначеній справі відкрито

та витребувано її з суду першої інстанції.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про можливість стягнення кредитної заборгованості на користь банку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що банк пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про що було заявлено відповідачем

у справі, а тому безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» суму боргу. Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що стягнення штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) у межах одного зобов`язання не передбачено та є порушенням

статті 61 Конституції України. При цьому посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року

№ 6-2003цс15. Крім того, суд апеляційної інстанції не зменшив розмір неустойки, яке більше за тіло кредиту. Також штраф стягнуто у іноземній валюті, що заборонено законодавством України, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи

08 травня 2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого

є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі

24 402,36 доларів США зі сплатою 15 % річних терміном до 27 травня 2015 року

на придбання автомобіля Scoda Octavia Tour 2008 року випуску, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1,59, номерний знак НОМЕР_2 , який

на забезпечення виконання зобов`язання було передано у заставу банку

(а. с. 8-13).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору, станом

на 16 листопада 2015 року за розрахунками банку утворилася заборгованість

у розмірі 142 512,33 доларів США, що еквівалентно 3 284 909,23 грн,

яка складається з: 27 013,39 доларів США - заборгованості за кредитом,

12 752,99 доларів США - заборгованості зі сплати процентів, 3 321,88 доларів США - заборгованості з комісії, 92 627,44 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, 10,58 доларів США - штрафу (фіксована частина)

та 6 785, 79 доларів США - штрафу (процентна складова) (а. с. 4-6).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України передбачено,

що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями статті 610, частини першої статті 611 ЦК України визначено,

що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит

та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше

не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період

у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі,

з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права

і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання

чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач порушив умови кредитного договору та допустив кредитну заборгованість.

Розділом 12 договору між сторонами передбачено події дефолту - певні порушення боржником умов договору, внаслідок яких банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту та відсотків.

Так, пунктом 12.2.1 передбачено, що у разі настання події дефолту банк про

це сповіщає позичальника направленням письмового повідомлення,

а за пунктами 12.2.5, 12.2.6 договору, якщо протягом 30 календарних днів

з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт він усуне подію дефолту, вимоги банку у повідомленні про дефолт втрачають чинність, в іншому випадку для позичальника наступає обов`язок негайного повернення суми кредиту та процентів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не надсилав відповідачу письмового повідомлення про подію дефолту, а тому строк виконання зобов`язання змінений не був.

Разом з тим, умовами кредитного договору, зокрема пунктом 14.3 передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктом 6.2.4 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 14.9 договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн, а також 5 % від суми позову.

Згідно з пунктом 14.11 договору сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів, неустойки становить 5 років, разом з тим пунктом 14.10 договору нарахування неустойки за цим договором обмежене трьома роками, сама неустойка передбачена розділом 14 договору, відповідач не заперечував щодо правильності розрахунку позивача стосовно заборгованості за договором в межах строку позовної давності, наданого на вимогу суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку,

що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки відповідно

до пункту 14.11 договору сторони погодили строк позовної давності

за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів, неустойки, який становить 5 років.

Згідно з положенням статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється

у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають

у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі

№ 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому

їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, врахувавши вищезазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», так як взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином

не виконував, тому з нього підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором. При цьому суд відмовив у задоволення позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення пені, застосовуючи положення статті 61 Конституції України.

Посилання касаційної скарги про те, що стягнення штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) у межах одного зобов`язання не передбачено та є порушенням статті 61 Конституції України є безпідставними.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд апеляційної інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь банку штраф (фіксована частина та процентна складова), а у задоволенні вимог про стягнення з нього пені у сумі 57 630,16 доларів США або 1 493 197 грн 45 коп. відмовив за необґрунтованістю.

Посилання у касаційній скарзі про те, що банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про застосування якого заявлено відповідачем, є безпідставні та спростовуються вищенаведеним.

Доводи касаційної скарги про те, що судом стягнуто штраф у іноземній валюті, що заборонено законодавством України, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, є безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) відступила від правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня

2014 року № 6-79цс14, виклавши правову позицію про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження

№ 14-134цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження№ 14-442цс18).

Посилання у касаційній скарзі про те, що стягуючи заборгованість за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не зменшив розмір неустойки, яка більша за тіло кредиту, є безпідставними.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦПК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте у даному випадку розмір неустойки не може бути зменшений на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки не перевищує розмір основної заборгованості, яке складається із тіла кредиту та процентів, а не лише тіло кредиту.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Херсонської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк