справа №619/4277/18
провадження №2/619/51/20
РІШЕННЯ

іменем України

06 липня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.

за участю секретаря

судового засідання - Мєщан І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі

цивільну справу за позовом

Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

встановив:

До суду звернувся представник позивача Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Із матеріалів позову вбачається, що Черкасько-Лозівською сільською радою Харківської області 08.06.2010 на LVІІ сесії V скликання питання про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1377 га (кадастровий номер: :00:000:0625) не розглядалося та не вирішувалося, відповідне рішення сільською радою не приймалося, що підтверджується протоколом LVІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Харківської області від 02.10.2009.

Однак, на виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЛ №181470 від 05.08.2010 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1377 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

Вищевикладені порушення чинного законодавства свідчать про незаконність та протиправність набуття ОСОБА_4 права власності на зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :00:000:0625).

З метою захисту інтересів держави 25.03.2012 прокуратурою Харківської області до Дергачівського районного суду подано позовну заяву в інтересах держави до ОСОБА_4 про визнання недійсним, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі №2010/1976/12, яке набрало законної сили, позов заступника прокурора Харківської області задоволено частково та визнано недійсним державний акт серія ЯЛ №181470 на право власності на земельну ділянку площею 0,1377 га по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 25.12.2013 судом прийнято відмову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Даниліського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, в третій особі управління Держкомзему в Дергачівському району Харківської області, Черкассько-Лозівська сільрада Дергачівського району Харківської області «про визнання права на земельну ділянку».

Разом із цим, прокурором Дергачівського району Харківської області 22.06.2009 порушено кримінальну справу за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави, за ознаками складу злочину, передбаченого.2 ст. 366 КК України.

Вироком Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 задоволено апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 Вирок Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 відносно ОСОБА_5 в частині засудження за ч.3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу у цій частині припинено.

Згідно з вимогами п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014, звільнено ОСОБА_5 від відбуття призначеного йому даним вироком за ч.2 ст. 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Крім того, відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з висновком спеціаліста вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 162 808,00 грн.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Вказана правова позиція доведена пунктом 2 листа заступника Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права» від 27.09.2012 №10-1391/0/4-12 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності.

Пунктом 4 ч.2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскарженим державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку, порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України відповідно до положень ст. 14 Конституції України.

Однак, при вивчені рішень суду та інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що у подальшому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6352, виданого 17.08.2010 державним реєстратором Дергачівського районного управління юстиції Жбадинським О.М., право власності на спірну земельну ділянку 24.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Факт незаконності набуття відповідачами права власності на земельні ділянки виключає саму можливість відчуження права власності на ці землі іншій особі на законних підставах.

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, спрямований на протиправне відчуження об`єкта права власності українського народу - земель, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним.

З огляду на положення ст. 216 ЦК України вказаний правочин не створив юридичних наслідків.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

При встановленні недійсності таких правочинів, відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, сторони зобов`язані повернути одна одній все, що вони одержали на виконання таких правочинів.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст. 387 ЦК).

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Ураховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства, незаконно відчужене майно підлягає поверненню його власнику.

У зв`язку з цим, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача.

Крім того, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди №6267 від 02.11.2018 земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0625, площею 0,1377 га, строком на 49 років, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за №28726184.

Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки на вищевказану земельну ділянку №6269 від 02.11.2018, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за №28727789.

На виконання вказаного договору іпотеки, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. прийнято рішення про реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно, предметом обтяження є земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0625, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка 1-В площею 0,1377 га, про що в Державному реєстрі обтяжень 02.11.2018 здійснено запис за №28728310.

Опрацюванням договору іпотеки встановлено, що відповідно до п.1 з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 за укладеним з Іпотекодержателем договором позики, на суму 560000,00 грн., із строком повернення грошей не пізніше 01.05.2019.

Іпотекодавець надає в іпотеку Іпотекодержателю належний йому: житловий будинок номер АДРЕСА_2 земельну ділянку, площею 0,1377 га, кадастровий номер :00:000:0625, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому прокурор вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності для зверення у суд.

У судовому засіданні представник позивача Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» - просив позов задоволити.

В судове засідання представник позивача Державного агентства лісових ресурсів України не з`явився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не зявився без поважних причин, суд розглядає справу у відсутності представника Державного агентства лісових ресурсів України на тих доказах, які надані до судового засідання.

В судове засідання представник позивача Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» не з`явився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не зявився без поважних причин, суд розглядає справу у відсутності представника Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» на тих доказах, які надані до судового засідання.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, т.я. відсутні підстави та повноваження прокурора на звернення до суду з позовною заявою, тільки власники спірної земельної ділянки, які доведуть свої права на спірне майно - мають право звернутися з позовом в порядку статті 388 ЦК України, не можуть бути з боку позивача пред`явлені вимоги про витребування майна у відповідача, як добросовісного набувача, а також за спливом позовної давності для звернення у суд із позовом.

Треті особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та їх представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову по аналогічним підставам.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

У судовому засіданні встановлено, що Черкасько-Лозівською сільською радою Харківської області 08.06.2010 на LVІІ сесії V скликання питання про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1377 га (кадастровий номер: :00:000:0625) не розглядалося та не вирішувалося, відповідне рішення сільською радою не приймалося, що підтверджується протоколом LVІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Харківської області від 02.10.2009.

Однак, на виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЛ №181470 від 05.08.2010 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1377 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6352, виданого 17.08.2010 державним реєстратором Дергачівського районного управління юстиції Жбадинським О.М., право власності на спірну земельну ділянку 24.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_1 .

25.03.2012 прокуратурою Харківської області до Дергачівського районного суду подано позовну заяву в інтересах держави до ОСОБА_4 про визнання недійсним, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі №2010/1976/12, яке набрало законної сили, позов заступника прокурора Харківської області задоволено частково та визнано недійсним державний акт серія ЯЛ №181470 на право власності на земельну ділянку площею 0,1377 га по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 25.12.2013 судом прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_4 , Даниліського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, в третій особі Управління Держкомзему в Дергачівському району Харківської області, Черкассько-Лозівська сільрада Дергачівського району Харківської області «про визнання права на земельну ділянку».

Разом із цим, прокурором Дергачівського району Харківської області 22.06.2009 порушено кримінальну справу за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави, за ознаками складу злочину, передбаченого.2 ст. 366 КК України. Вироком Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 задоволено апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 Вирок Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 відносно ОСОБА_5 в частині засудження за ч.3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу у цій частині припинено.

Згідно з вимогами п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014, звільнено ОСОБА_5 від відбуття призначеного йому даним вироком за ч.2 ст. 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з висновком спеціаліста вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 162 808,00 грн.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Вказана правова позиція доведена пунктом 2 листа заступника Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права» від 27.09.2012 №10-1391/0/4-12 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності.

Пунктом 4 ч.2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У даній справі оскарженим державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку, порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України відповідно до положень ст. 14 Конституції України.

Дійсно, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6352, виданого 17.08.2010 державним реєстратором Дергачівського районного управління юстиції Жбадинським О.М., право власності на спірну земельну ділянку 24.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Крім того, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди №6267 від 02.11.2018 земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0625, площею 0,1377 га, строком на 49 років, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за №28726184.

Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки на вищевказану земельну ділянку №6269 від 02.11.2018, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за №28727789.

На виконання вказаного договору іпотеки, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. прийнято рішення про реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно, предметом обтяження є земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0625, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка 1-В площею 0,1377 га, про що в Державному реєстрі обтяжень 02.11.2018 здійснено запис за №28728310.

Опрацюванням договору іпотеки встановлено, що відповідно до п.1 з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 за укладеним з Іпотекодержателем договором позики, на суму 560000,00 грн., із строком повернення грошей не пізніше 01.05.2019.

Іпотекодавець надає в іпотеку Іпотекодержателю належний йому: житловий будинок номер АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,1377 га, кадастровий номер :00:000:0625, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин з огляду на положення ст. 216 ЦК України правочин купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 17.08.2010 року - не створив юридичних наслідків.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майн, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

При встановленні недійсності таких правочинів, відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, сторони зобов`язані повернути одна одній все, що вони одержали на виконання таких правочинів.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст. 387 ЦК).

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Ураховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства, незаконно відчужене майно підлягає поверненню його власнику.

У зв`язку з цим, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача.

Однак, для звернення у суд із даним позовом у позивачів сплив строк позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України).

Прокурором при поданні позову в заяві зазначено, що він подається на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі №2010/1976/12 про задоволення позову про визнання недійсним державного акту №ЯЛ №181470 на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1377 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, прокуратура мала право звернутися до суду про витребування майна з чужого володіння протягом трьох років з моменту винесення вищевказаного судового,тобто,

до 19.02.2017, а на момент звернення Керівника Дергачівської місцевої прокуратури 24.10.2018 - строк позовної давності сплив.

Відповідно до ч. 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В позовній заяві прокурором зазначено, що «право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.»

З таким твердженням позивача не можливо погодитись, оскільки ст. 268 Цивільного кодексу України зазначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Серед даного переліку вимоги за статтею 388 ЦК України відсутні.

Частиною 2 статті 268 ЦК України зазначено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Однак, на даний час відсутній будь-який закон, який забороняє поширення позовної давності на вимоги за статтею 388 Цивільного кодексу України.Отже, позовна давність до вимог, пред`явлених за статтею 388 ЦК України, застосовується.

Позивачем на підтвердження доводу про незастосування позовної давності зазначена постанова Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі №3-604гс-16 (№916/2129/15).

Однак, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16 відступила від правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 05.10.2016 у справі №3-604гс-16 (№916/2129/15) та зазначив наступне:

«Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Закон України «Про доступ до судових рішень» визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Згідно зі статтями 3, 4 цього Закону суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (провадження № 3-604гс16) за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс Строй» про витребування майна, положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України не застосовуються.

Натомість постановою Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-1047цс17 за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про витребування майна, суд зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками суду касаційної інстанції та висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 Цивільного кодексу України.

Отже, Господарський суд Закарпатської області та Львівський апеляційний господарський суд дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування майна від відповідача, як добросовісного набувача у відповідності до положень статті 388 Цивільного кодексу України, та відмову у позові за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами.»

Таким чином, Верховний Суд встановив, що позовна давність до вимог про застосування статті 388 Цивільного кодексу України ЗАСТОСОВУЄТЬСЯ.

Окрім того, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 14.06.2018 у справі №911/2168/17 дійшов наступного висновку: «держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право».

Також, стосовно застосування правових позицій Верховний Суд у складі Великої Палати в постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначив, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо перебігу позовної давності.

Перебігу позовної давності починається від дня, коли саме особа, а не її представник, у тому числі і прокурор, довідалася про порушення свого права (ВСУ від 13.03.2017, у справі № 6-80цс17).

Такі висновки були зроблені у спільному засіданні цивільної та господарської палат ВСУ виходячи з наступного: судом першої інстанції задоволено позов прокурора як представника органу місцевого самоврядування та визнано недійсними державні акти на землю та витребувано майно (земельні ділянки) з чужого незаконного володіння.

В свою чергу рішенням суду апеляційної інстанції рішення районного суду скасовано та у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено. Скасовуючи рішення апеляційний суд з висновками якого погодився і ВССУ, виходив з того, що. судом першої інстанції залишено поза увагою те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо в ході перевірки додержання вимог земельного законодавства та не з`ясовано, з якого часу органу місцевого самоврядування стало відомо про порушене право та не звернуто уваги, що висновки перевірки, проведеної прокуратурою, на підставі яких заявлено позов, у матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, державні акти законність яких оспорювалась, були зареєстровані у відповідній книзі та скріплені печатками сільської ради, а отже право прокурора на звернення до суду із відповідним позовом і у сільської ради і у прокурора виникло з часу переходу права власності на майно. У зв`язку із цим суд апеляційної інстанції обгрунтовано дійшов до висновку про застосування частини першої статті 261 ЦК України та зазначив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Переглядаючи зазначені рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій Верховним Судом недвозначно висловлено позицію про те, що незважаючи на те, що органу прокуратури, який є позивачем та представником держави в особі органу місцевого самоврядування про порушення законодавства стало відомо під час проведення відповідної перевірки в порядку загального нагляду вже після спливу позовної давності суду першої інстанції слід було з`ясувати з якого часу орган місцевого самоврядування дізнався про порушення права та звернути увагу на наявність доказів про те, що останній було відомо про порушення права.

На підставі таких висновків ВСУ було відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

Отже із наведеного випливає те, що орган прокуратури в даному випадку є представником держави. Водночас перебіг позовної давності починається з моменту коли про порушення права стало відомо саме особі, права якої порушено, а не її представнику.

Крім того, позови прокуратури подаються в межах загального строку позовної давності з моменту коли держава в особі її органів довідалась або могла довідатись про порушення своїх прав та інтересів (ВСУ у справі № 6-3089цс15 від 8 червня 2016 року), до таких висновків дійшов виходячи з наступного:

«Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти. їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК Украйні не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів».

Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року № 6- 2407цс15), а саме, зазначено, що у постановах Верховного суду від 23 грудня 2014 року, 25 березня, 22 квітня, 1 липня, 16 вересня 2015 року норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; при цьому закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення позовної давності без такого клопотання з боку самої особи; висновок судів про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення ним перевірки є помилковим; положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України про непоширення позовної давності на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, не застосовуються до позовних вимог прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 25 грудня, 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14), 25 березня, 22 квітня, 1 липня, 16 вересня 2015року.

Крім того, обов`язкова умова для поновлення строку позовної давності для задоволення позову встановлення обставин, що позивач «не тільки «не знав», а і «не міг довідатись» про відповідні обставини порушення його прав (ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі 6-2469цс16), така позиція ВСУ у справі з наступних підстав:

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Крім того, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено речове право (ВС/КГСсправа № 911/2168/17, 14.06.2018).

Суд зазначив, що держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність.

Суд також послався на деякі рішення ЄСПЛ, зокрема, на рішення від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос проти Росії'', та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", в яких зазначається, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайніш явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стачи неповними через сплив часу.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 зі справи № 910/3723/14 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від неї.»

Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, виходячи з наведеного перебіг строку позовної давності по витребуванню земельної ділянки прокуратурою Харківської області в інтересах держави розпочався з 23.03.2012, з дня пред`явлення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Позивач в особі Державного агентства лісових ресурсів України подав до суду заяву про поновлення строку давності звернення з позовом до суду (а. с. 245 т. 1), у якому помилково визначає перебіг строку позовної давності звернення до суду.

Представник позивача Державного агентства лісових ресурсів України також подав до суду клопотання про поновлення строків позовної давності (а. с. 190 т. 1), тобто підтвердив обставини пропуску строку для звернення у суд. Поважних причин для відновлення строку позовної давності суд у судовому засіданні не встановив.

Співпозивач Державне підприємство «Харківська науково-дослідна станція» клопотала про поновлення строків позовної давності, однак, в судовому засіданні не встановлено поважних обставин для відновлення строку позовної давності, тим більше, що згідно матеріалів цивільної справи за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства України, Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зобов`язання повернення земельної ділянки, визнання відсутнім права власності на земельну ділянку, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, треті особи: управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, про визнання права власності на земельну ділянку - Державне підприємство «Харківська науково-дослідна станція є правонаступником Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, представник установи приймава участь при розгляді цивільної справи у 2014 році, повинен бути обізнаний з прийнятим рішенням суду, тобто для даної установи.

Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за пропуском строку для звернення у суд з боку позивачів.

При цьому ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 06.07.2020 позов про збільшення розміру позовних вимог Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, скасування права власності на житловий будинок, зобов`язання приведення майна у первісний стан» - залишено без розгляду;

позов про збільшення розміру позовних вимог Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, скасування права власності на житловий будинок, зобов`язання приведення майна у первісний стан» - залишено без розгляду.

Крім того, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 11.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності на витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і закритті провадження у справі № 619/4277/18 за відсутністю процесуальної підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави як особи, якій законом не надано право звертатися до суду в інтересах іншої юридичної особи.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-78, 259 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Дергачівської місцевої прокуратури Харкіської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н. Ю. Кононихіна