Справа № 199/4873/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15.07.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., за участі позивача ОСОБА_1 , представників сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача та просила суд: встановити факт проживання сторін по справі однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою у період з 01.01.2004 року по 14.09.2011 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,10 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:140:0030, що розташована за тією ж адресою.

У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що сторони по справі в кінці 80-х років почили проживати разом. Спочатку вони мешкали в квартирі батьків позивачів, а згодом стали шукати будинок для спільного проживання. На момент зустрічі позивач не перебувала у шлюбі, а відповідач через короткий проміжок часу після початку спільного проживання розірвав попередній шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.03.1990 року. В один день вона з відповідачем були переведені із Головного інформаційно-обчислювального центру ДВО «Південметалвугпром» МЧС УРСР, де працювали разом, до ОП «Південінформатика», де разом працювали до 20.05.1996 р. Поряд з цим сумісництвом вони працювали з 01.04.1993 р. в фірмі «Дентіс ЛТД», де пізніше працевлаштувались на постійну роботу. Позивач працювала ще багато років головним бухгалтером. Як зазначає позивач, це свідчить про фінансову можливість для придбання спільного будинку та земельної ділянки.

16 листопада 1991 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був оформлений на відповідача, адже він чоловік і голова родини. Вони обидва не перебували в шлюбі між собою або в інших шлюбах. Продаж було вчинено за 7000 рублів, позивач наголошує, що вона відкладала частину грошей від своєї зарплатні і мала можливість вкласти гроші в придбання будинку. На момент придбання будинку він складався з шлакобетонного будинку, обкладеного цеглою літ.А-1, загальною площею 51,6 кв.м, жит. площею 36,4 кв.м, та господарських споруд сараїв цегляних літ.Б, Е, Ж, сараїв дощатих літ.В, Д, І, Л, М, вбиральні дощатої літ.Г, сараю залізного з черепицею літ.З, огороджень дощатих № 1-6, водоколонки № 4, колодязю літ. К та мощення І.

В 1993 році вони побудували стіни першого поверху, весною 1994 року побудували стіни другого поверху, пізніше влітку зробили перекриття поверхів та покрили дах, оздоблювальні роботи здійснювали в 1995 році, як і згодом поступово добудовували господарські споруди.

Зараз згідно технічного паспорту від 09.01.2004 року житловий будинок має загальну площу 214,1 кв.м., а не як було 51,6 кв.м., житлову площу 115,0 кв.м., а не як було 36,4 кв.м., знесені були сараї літ.Б, В, Д, І, Л та літ.М, дощату вбиральню літ.Г переобладнано в цегляну вбиральню літ.Г, сарай літ.Е переобладнаний в гараж літ.Е. до нього добудовано ще один гараж літ.Е1 з тимчасовим тамбуром літ.е, побудовано навіси літ.Н, О та літ.У, влаштовані зливні ями літ.П та Ф, оглядова яма літ.Р, побудовані сараї літ.С та Т, басейн, побудовано цегляний паркан. Позивач вважає, що придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, є їх спільною сумісною власністю, яка придбана на спільні кошти, хоча вони і не укладали шлюб.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що 16.11.1991 року відповідач за власні кошти придбав спірний будинок та самостійно розпочав у ньому ремонтні роботи. Ніякої участі у цьому позивач не приймала, однією сім`єю з нею він не проживав. Під час ремонтних робіт він проживав або у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 або у своїх родичів за адресою: АДРЕСА_3 . Як зазначає відповідач, з позивачкою на той момент він навіть знайомий не був. Відповідач у будинок заселився сам на початку 1992 року, коли ремонтні роботи були закінчені. Позивачка ж до будинку заселилась у березні 1995 року, коли запропонувала йому свої послуги як домробітниці, поставила умову проживання у його будинку, оскільки її квартира знаходилась в м. Новомосковську і їй було незручно їхати. У зв`язку з чим позивач прийняв рішення зареєструвати її у своєму будинку. Їй була виділена кімната на другому поверсі спірного будинку, де вона фактично досі проживає. У зв`язку з тим, що в неї був досвід та освіта бухгалтера, він взяв її до своєї фірми «Депнтіс ЛТД» на роботу. 15.09.2011 року він одружився з ОСОБА_5 , з якою мав стосунки з ознаками сім`ї п`ять років до укладання даного шлюбу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.11.1991 року між ОСОБА_17 та відповідачем по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Четвертою дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковскою З.Д. За період з часу придбання будинку до 1995 року житловий будинок було збільшено у площі та збудовані нові господарські споруди, а у 2000 році басейн та навіси, що підтверджується технічним паспортом станом на 9.01.2004 року, а також вказаний факт визнається сторонами по справі. 5.01.2005 року відповідачу по справі виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради на підставі рішення вказаного органу № 327/5 від 19.11.2004 року було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 замість договору купівлі-продажу від 16.11.1991 року. 30.03.2006 року відповідачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 11215 квартального комітету №14 з 13.03.1995 року у вказаному будинку зареєстрована та проживає позивач по справі.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів.)

Допитані в судовому засіданні свідки, заявлені позивачем та відповідачем надавали суперечливі покази щодо часу стосунків та їх тривалості сторін, а тому суд не приймає їх до уваги при винесенні даного рішення та послатись на них, як на належний доказ.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва.

Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Сплата позивачем комунальних послуг підтверджує лише оплату за надані послуги, оскільки факт проживання позивача у спірному будинку з 1995 року відповідачем не заперечується.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини житлового будинку, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо вимог про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, то суд вважає їх безпідставними, оскільки згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Крім того, з огляду на положення ст.158 ЦПК України, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року, а саме скасувати заборону ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 17 Закону України «Про власність», ст.74 СК України, ст. ст. 158,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року, а саме скасувати заборону ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя: