Постанова

Іменем України

16 червня 2020 року

м. Київ

справа № 468/1095/15-ц

провадження № 61-19923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року у складі судді Муругова В. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовської Т. М., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. 26 липня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого у свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір № NKT0GA00000023. Проте зміст укладеного правочину не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у частині ненадання банком повної інформації про умови кредитування, ненадання позичальнику графіка погашення за кредитом, а також відсутності в договорі посилання на те, хто несе валютні ризики, відомостей про сукупну вартість кредиту, розрахунку абсолютного подорожчання кредиту. До оспорюваного договору банком включено несправедливі умови, які створюють дисбаланс прав та обов`язків сторін договору (можливість розірвання банком в односторонньому порядку кредитного договору та неможливість такого розірвання за ініціативою позичальника; передбачення більш жорстких обов`язків для позичальника порівняно з обов`язками банку), умови договору передбачають нарахування комісії банком за дії, які вчинялись банком на свою користь, не вказана річна процентна ставка, в договорі не визначена ціна, що є істотною умовою договору.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 26 липня 2007 року № NKT0GA00000023, застосувати наслідки недійсності правочину та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсною умову кредитного договору від 26 липня 2007 року № NKT0GA00000023, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що умова договору щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця не відповідає вимогам справедливості та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними інших умов кредитного договору, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами позивачем своїх вимог.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення судової експертизи скасовано. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення оплати судової експертизи, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок судово-економічної експертизи не має значення для вирішення спору щодо недійсності оспорюваного кредитного договору, а має значення щодо позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, тому не було підстав для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 вказаної суми при розгляді цієї справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг і позиції інших учасників

У березні 2018 року банк звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року скасувати в частині визнання недійсною умови щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов указаного договору та надалі їх виконував, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню додаткових угод, у додатках до цих угод та графіку погашення кредиту, які підписані позивачем та у яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування, суди безпідставно задовольнили вимоги позивача. Крім того, позивач пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої банк заявляв у суді першої інстанції.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позову, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили відповідності умов кредитного договору положенням статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не перевірили належним чином та не надали юридичної оцінки дотримання відповідачем вимог статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила).

У травні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»від ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу банку залишити без задоволення.

У червні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому банк просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

У липні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла відповідь на відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» від ОСОБА_1 , у якій він просив не враховувати відзив відповідача на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційні скарги у цій справі подані у березні 2018 року, а тому вони підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзивів на них, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною умови кредитного договору від 26 липня 2007 року № NKT0GA00000023 щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця не відповідають.

Суди встановили, що 26 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу єАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № NKT0GA00000023 на строк до 27 липня 2017 року, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 26 400 доларів США, з яких 24 000 доларів США - на споживчі цілі, 2 400 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04 % (0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та з урахуванням положень пункту 6.8 договору - розмір річної відсоткової ставки дорівнює 12 місячним відсотковим ставкам), винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору.

Порядок погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у такому порядку - щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 381,23 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди (пункт 7.1 договору).

За порушення зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,34 % на місяць на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (пункт 7.4).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову та ухвалення оскаржуваних рішень, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до несправедливих відносяться положення договорів, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення спірного договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо надання додаткової інформації відносно умов договорів та у подальшому частково виконував їх; зміст кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення спірного правочину, та дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 й відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсними у повному обсязі.

У зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неправильне застосування судами норм матеріального права, оскільки вони зводяться до власного тлумачення норм права та непогодження зі встановленими обставинами справи, переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд дав відповідь на основні аргументи заявника в апеляційній скарзі в межах підстав позову, у тому числі щодо обізнаності позивача із сукупною вартістю кредиту, розміром відсоткової ставки, умовами повернення кредит, а тому доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу.

Верховний Суд відхиляє і доводи касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанцій вимог Правил щодо необхідності його письмового інформування перед укладенням кредитного договору про умови кредитування та орієнтовну сукупність вартості кредиту.

Такі доводи зводяться до непогодження зі встановленням судами фактичних обставин справи.

Заявник не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Водночас Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судових рішень у частині задоволених позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору в частині покладення на позичальника обов`язку зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця, дійшли правильного висновку, що умови договору є несправедливими та суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що умови кредитного договору в частині покладення на позичальника обов`язку зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця не суперечать ЦК України, Законам України «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів».

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок в аспекті застосування цієї норми до вищевказаних умов кредитного договору викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Положення оспорюваного кредитного договору від 26 липня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

З урахуванням наведеного суди дійшли помилкового висновку про задоволення вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині покладення на позичальника обов`язку зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця, оскільки задоволення цих вимог не є належним способом захисту прав позивача та не призведе до реального відновлення його порушених прав. Правочин в указаній частині є нікчемним відповідно до закону, без необхідності визнання його недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», судові рішення судів попередніх інстанцій у частині вирішення вимог про визнання недійсною умови кредитного договору від 26 липня 2007 року № NKT0GA00000023 щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині вирішення позову ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтовано відмовили у їх задоволенні.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат за проведення судової експертизи.

Тому у решті рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень першої і апеляційної інстанцій у відповідній частині та ухвалення нового рішення про відмову у позові, а ОСОБА_1 як споживач звільнений від сплати судового збору, то АТ КБ «ПриватБанк» необхідно компенсувати сплачений за подання апеляційної та касаційної скарг судовий збір у розмірі 1 705,24 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року в частині вирішення вимог про визнання недійсною умови кредитного договору від 26 липня 2007 року № NKT0GA00000023 щодо обов`язку позичальника зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від розміру наданого кредиту на момент надання кредиту, а також у розмірі 0,2 % від розміру наданого кредиту щомісяця скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року у незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» сплачений за подання апеляційної та касаційної скарг судовий збір у розмірі 1 705,24 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко