Провадження №2/523/968/20
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Мица А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500000 грн. з підстав наявності з 2014 року збройної агресії Російської Федерації проти України у місці постійного проживання позивача, що змусило його змінити місце проживання, місце роботи, позбавило сталого способу життя. Зазначене спричиняє позивачу душевні страждання.

В результаті збройної агресії Російської Федерації проти України позивач змушений був приймати участь в антитерористичній операції як військовослужбовець, учасник бойових дій, де неодноразово був свідком загибелі та поранення своїх товаришів, сам постійно піддавався ризику поранення та загибелі.

Через вищенаведене позивач постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилось загальне самопочуття, травма отримана під час проходження військової служби та відсутність змоги вернутися до рідного міста, негативно позначилися на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, що є моральною шкодою для позивача.

Представник відповідача відзиву на позов не надав, в судове засідання не з`явився.

Суд застосував заочний розгляд справи за згодою позивача.

В судовому засіданні позивач підтримав свою правову позицію.

Судом встановлено:

З 03.05.2006 року по 30.10.2015 року місце проживання позивача було зареєстровано в АДРЕСА_1 .

Фактичне місце проживання позивача, відповідно до договору оренди квартири від 03.02.2019 року АДРЕСА_2 .

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 позивач з 06.09.2014 року по 01.09.2015 року проходив військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 , та у період з 30.10.2014 року по 01.09.2015 року брав участь у антитерористичній операції сектор «С».

Наказом №86 від 01.09.2015 року позивача звільнено з військової служби у зв`язку з вислуженим встановленим строком в запас.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними державами.

Пунктами 8, 9 ч. 2ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31березня 1995року №4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 2ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Як передбачено ч.2 ст.7 згаданого Закону, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I),від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Відповідно до ч.1 ст. 1, ч. 1 ст. 79 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь)іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «рівний над рівними не має юрисдикції, влади» (par in parem non habet imperium).

Копію позовної заяви з додатками Посольство РФ в Україні отримало 20.08.2019 року (а.с.23), в подальшому представник відповідача викликався в судові засідання належним чином (а.с.28, 34), однак згоди, передбаченої ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» - не надано. Принцип «мовчазної згоди» Законом України «Про міжнародне приватне право» - не визначений.

Положеннями ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено відповідальною за шкоду Російську Федерацію, тобто встановлено того хто має відповідати, однак не змінено принцип судового імунітету, що визначений Законом України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством.

Відповідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.17 ЦК України, у випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Отже, позивачу завдана моральна шкода діями відповідача під час збройної агресії Російської Федерації проти України та участі у антитерористичній операції.

Однак, за відсутності згоди Російської Федерації, визначеної ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідач є неналежним, а права та інтереси позивача підлягають захисту в порядку визначеному ст.56 Конституції України, ст.17, 23, 1167 ЦК України, ст.4, ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тому позовна вимога задоволенню не підлягає.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати покладаються на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.5, 6, 10, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 17.07.2020 року.
Суддя