ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1068/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2154/19 Категорія: 304070000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ»

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Скляренко В.М. в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 10.03. 2020 року, повний текст рішення складений 17.03. 2020 року, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних , -

в с т а н о в и в :

13 березня 2019 року позивач Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», покладений обов`язок - забезпечення тепловою енергією населення, організацій та підприємств всіх форм власності. Позивач зазначає у позові, що квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, що стверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 02.03.2010 року. Рішення про державну реєстрацію прийнято 09.03.2010 року, реєстраційний номер майна 29826492. Відповідач ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які йому надає позивач - Відокремлений підрозділ «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське хімволокно», але відповідач ухиляється від перерахування щомісячної оплати за опалення та гаряче водопостачання.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від укладання договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, хоча протягом усього періоду користування послугами відповідач отримує від позивача послуги належної якості і в необхідній кількості, не сплачуючи коштів за отримані послуги.

Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання опубліковано в Черкаській обласній газеті «Нова Доба» ( випуск від 23.11. 2017 року). Тому позивач вважає, що з відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, шляхом акцепту публічної оферти, відповідно до ст. 642 ЦК України.

Позивач посилається, що відповідач ОСОБА_1 своєчасно не вносить плату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2019 року складає 48639 грн. 96 коп.

Позивач також вважає, що є підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої відповідачу ОСОБА_1 нараховуються 3% річних від простроченої суми, що становить 2943 грн. 39 коп. та інфляційна складова, яка становить 10902 грн. 48 коп. за весь період заборгованості.

У позовній заяві представник Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» посилається, що позивач звертався до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача ОСОБА_1 боргу за спожиту теплову енергію, але ухвалою суду від 20.10.2017 року у справі № 711/6066/17 було відмовлено у задоволенні заяви про видачу судового наказу. Позивач вважає, що поданою заявою про видачу судового наказу позовна давність переривається, тому просить стягнути заборгованість в повному обсязі за весь період. Попередження з вимогою погасити борг, пропозиції укласти договір на його реструктуризацію позитивного результату не дали.

За таких обставин, позивач Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 48639 грн. 96 коп., а також 3% річних в сумі 2943 грн. 39 коп., інфляційну складову боргу в сумі 10902 грн. 48 коп., що разом складає 62485 грн. 83 коп. та судовий збір в розмірі 1921 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2020 року в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» оскаржує рішення в суд апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не об`єктивно, неповно та не всебічно розглянув дану справу, не в повній мірі дослідив всі існуючі та важливі для вирішення спору обставини справи. Позивач вважає оскаржуване рішення частково незаконним та необґрунтованим і таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, виходячи з такого.

Скаржник вважає, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково вважав, що до спірних відносин у цій справі, слід застосувати п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, але такий висновок суду першої інстанції є абсолютно безпідставним та незаконним.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на п. 12 Правил № 630, який визначає порядок оплати/розрахунку послуг з централізованого опалення виключно за умови встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії. При цьому, фактичні обставини цієї справи беззаперечно свідчать зовсім про інше. Зокрема, про те, що насправді будинок АДРЕСА_2 не обладнано будинковим засобом обліку теплової енергії. Це підтвердив і сам відповідач ОСОБА_1 , а в матеріалах цієї справи немає доказів, які б вказували на протилежне. Тобто жодних лічильників (крім квартирного лічильника гарячого водопостачання, про який йшлося у судових засіданнях суду першої інстанції) у вищезазначеному будинку не встановлено. Тому, на переконання скаржника, до спірних відносин у цій справі підлягають застосуванню не п. 12 Правил № 630, як це помилково зробив суд першої інстанції, а приписи п. 21 Правил № 630, що цілком легітимно зробив позивач. Скаржник вказує, що саме п. 21 Правил № 630 визначає порядок оплати / розрахунку послуг з централізованого опалення у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії.

В апеляційній скарзі скаржником зазначено, що судом першої інстанції не перевірено розрахунків нарахувань за послугу централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період з 01.04.2016 року по 31.12.2018 року, який є в межах строку позовної давності. За вказаний період позивачем надано розрахунки, тому суд виніс незаконне рішення, безпідставно відмовивши позивачу у стягненні заборгованості за надані послуги за період з 01.04. 2016 року по 31.12. 2018 року.

Позивач вказує у скарзі, що особливості нарахування (визначення) плати за послугу з централізованого опалення для населення (фізичних осіб) у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії регламентовані пунктами 40-49 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року.

У підтвердження вимог апеляційної скарги скаржник посилається на судову практику Верховного Суду щодо даних правовідносин.

Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПРАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 , стягнути з відповідача 26 373,44 грн. (двадцять шість тисяч триста сімдесят три гривні сорок чотири копійки) за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.04. 2016 року по 31.12.2018 року, інфляційну складову в розмірі 3 352,84 грн. (три тисячі триста п`ятдесят дві гривні вісімдесят чотири копійки), 3% річних - 969,57 грн. (дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок) за відповідний період.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів

апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін, оскільки не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо розгляду апеляційної скарги за участі сторін та їх виклику в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за спожиту теплову енергію та гарячого водопостачання, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача за період з 01.01.2013 року по 31.03.2016 року, враховуючи, що платіж за березень 2016 року мав бути сплачений до 20.04.2016 року, тому пред`явлені поза строком позовної давності вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги не підлягають задоволенню, отже слід відмовити за вказаний період у задоволенні вимог позивача.

Щодо періоду з 01.04. 2016 року по 31.12. 2018 року, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і в частині вимог позивача про стягнення заборгованості за період з 01.04.2016 року по 31.12.2018 року, оскільки послався, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт наявності у відповідача ОСОБА_1 саме такої заборгованості, про яку зазначає позивач, тому вважав недостатнім для обґрунтування вимог наданий позивачем лист - розрахунок по о/ р 10019027, з якого вбачається заборгованість за надані послуги у розмірі 26373 грн. 44 коп.

Судом встановлено, що квартира відповідача не обладнана приладами обліку теплової енергії, однак знаходиться у будинку, частина квартир, в якому обладнана такими засобами обліку, тому заборгованість відповідачу нараховувалась позивачем за формулою, яка не підлягає застосуванню. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

Також суд прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення заборгованості з відповідача за послуги водопостачання гарячої води за вище вказаний період. При цьому, суд встановив, що квартира відповідача обладнана лічильником з обліку гарячої води, але врахував, що відповідачем періодично передавались показники споживання гарячої води, які не фіксувались контролером.

Суд, встановивши, що відповідачем було використано 24 куб. гарячої води, відмовив у стягненні коштів за її використання відповідачем, пославшись, що існує два тарифи в залежності від наявності рушникосушителів до системи централізованого постачання гарячої води відповідно у розмірі 63 грн. 43 коп. та за відсутності у розмірі 58 грн. 55 коп., а позивачем не доведено належними та переконливими доказами, який саме тариф підлягає до застосування.

Відмовивши у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_1 про стягнення інфляційних та трьох процентів річних, оскільки вони є похідними від основного позову та нараховані на прострочену заборгованість, факт, якої позивачем не доведений.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як висновки суду є суперечливими, суд першої інстанції не звернув уваги, що саме на відповідача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок згідно даних довідки, що не дає підстав для його звільнення від сплати комунальних послуг за теплопостачання та використання гарячої води за наявних у матеріалах справи доказах, а тому за таких обставин, суд безпідставно та необґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволені позову, допустивши порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та відповідно є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надаються ВП «Черкаська ТЕЦ» Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2019 року (а. с. 6).

Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», як правонаступник Відкритого акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» виконує обов`язок із забезпечення тепловою енергією населення, організацій та підприємств всіх форм власності, що підтверджується ліцензією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.11.2012 року № 374 (переоформлено рішенням від 29.12.2016 року № 2444), статутом ПрАТ «Черкаське хімволокно» та рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.10.2007 року № 1480, яким визначено виконавцем житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси ВАТ «Черкаське хімволокно» послуг з тепловодопостачання (а. с. 9, 85, 82 - 83, 86 ).

Згідно даних листа-розрахунку (о/с № 10019027), наданого позивачем при зверненні в суд з даним позовом, заборгованість відповідача ОСОБА_1 за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води станом на 01.01.2019 року складає 48 639 грн. 96 коп., яка нарахована за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року (а. с. 4).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не уклав договору з позивачем про надання послуг щодо теплопостачання та гарячої води, то відповідно слід вважати, що з відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом акцепту публічної оферти згідно до ст. 642 ЦК України. Відповідач ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого опалення та підігріву води, проте всупереч вимогам законодавства не здійснює їх оплату, що спричинило накопиченню боргу за значний період часу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, відповідно до зазначених норм Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства згідно ст. 14 ЦК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VІІІ житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі статтею 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком) та комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами).

Статтями 7, 8 вищевказаного Закону визначені права та обов`язки споживачів й виконавця комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством і умовами договорів, а обов`язком споживача - є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

При цьому, п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Крім того, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV (у редакції, чинній до дії вищевказаного Закону, тобто й на час виниклих правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно п. 1 ст. 1 Закону № 1875-ІV встановлено, що споживачем житлово-комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

Відповідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема, й на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Як зазначено у статті 19 згаданого Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку, або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України плата за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності, здійснюється за затвердженими в установленому порядку тарифами. Власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно до ч. 4 статті 267 ЦК України.

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вбачається із матеріалів справи на а. с. 80 міститься копія заяви ПАТ «Черкаське хімволокно», в інтересах Відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» від 19.07.2017 року, зареєстрована у суді 21.07.2017 року про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та підігріву води.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивача від 19.07.2017 року про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та підігріву води з підстав, що має місце спір про право, оскільки вбачається заборгованість за спожиту теплову енергію боржником з 11.12. 2009 року, що перевищує встановлений законодавством трирічний термін позовної давності. ( а. с. 81).

У відповідності до вимог чинного законодавства, якщо суд відмовив у прийнятті позовної заяви чи видачі судового наказу або повернув їх, то перебіг позовної давності не переривається. Отже, подання заяви про видачу судового наказу, у разі, якщо судом відмовлено у прийнятті заяви, не перериває перебігу позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся в суд з позовом 13.03. 2019 року із вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.01. 2013 року по 31.12. 2018 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача за період з 01.01. 2013 року по 20.04. 2016 року, посилаючись та пропущення позивачем строків давності, з чим погодився і скаржник, оскільки в апеляційній скарзі позивач не наполягає на стягненні заборгованості за вказаний період, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог за вказаний період.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованості позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гаряче водопостачання за період з 01.01. 2013 року по 20.04 2016 року, оскільки в матеріалах справи міститься клопотання відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, так як вимоги позивача заявлено за межами трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового та безпідставного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гаряче водопостачання за період з 01.04 2016 року по 31.12. 2018 року, тому приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які є обґрунтованими, спростовують висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача, тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню , а вимоги позовної заяви підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідності до ст. 614 ЦК України, тягар доказування відсутності своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов`язання. Отже, за принципом презумпції вини боржника в цивільно - правовому зобов`язанні, саме відповідач має надати докази належного виконання ним покладених на нього обов`язків щодо сплати комунальних послуг.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно даного позивачем розрахунку про стягнення заборгованості, що міститься в матеріалах справи, сума боргу за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з квітня 2016 року по грудень 2018 року складає 26 373, 44 грн.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши доводи позивача, наявні в матеріалах справи докази, погоджується із даним розрахунком позивача, що розмір заборгованості за період з квітня 2016 року по грудень 2018 року складає 26 373, 44 грн., та вважає що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та стягнення з відповідача на користь позивача 26373, 44 грн.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги щодо задоволення вимог позивача в частині вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційної складової підлягають задоволенню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача відповідно 969, 57 грн. - 3 % річних та 3352,84 грн. інфляційна складова за період з 01.04. 2016 року по 31.12. 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем по справі ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достовірних доказів щодо виконання своїх зобов`язань у відповідності до вимог житлового законодавства щодо належного виконання ним покладених на нього обов`язків щодо сплати комунальних послуг. Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 звертався щодо відключення його як споживача від постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання та до його квартири відповідачем суду не надано, матеріали справи не містять таких доказів, як і відсутні докази неналежного надання послуг позивачем, що також не підтверджено відповідачем.

Із аналізу чинного законодавства слід дійти висновку, що споживач зобов`язаний оплатити житлово - комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати

надані йому послуги. Закон передбачає, що саме споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. У тому разі, якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих послуг виконавцем та їх якість , то він повинен надати акти- претензії , передбачені Постановою КМУ № 630 від 21.07. 2005 року та Законом України «Про житлово комунальні послуги» в якості доказів спростування суми заявлених вимог про стягнення коштів за надані послуги. Таких документів матеріали справи не містять, оскільки відповідачем такі докази не подавались.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги закону, тому взяв до уваги лише доводи відповідача ОСОБА_1 , не надавши належної оцінки, і не спростувавши доводи позивача щодо наявної суми боргу за отримані послуги та спожите постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання, за період з 01.04. 2016 року по 31.12. 2018 року, оскільки відповідач ОСОБА_1 є власником квартири, якій позивачПриватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» в особі відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, тому саме з відповідача ОСОБА_1 , як з власника квартири, який зобов`язаний утримувати своє майно, підлягає до стягнення заборгованість за фактично надані позивачем та отримані відповідачем послуги.

Доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду, спростовують висновки суду першої інстанції, тому підлягають задоволенню, оскільки наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог позивача.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення судом апеляційної інстанції про часткове задоволення вимог позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ».

Тому слід стягнути заборгованість із відповідача ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» за період із 01.04. 2016 року по 31. 12. 2018 року в сумі 26 373, 44 грн., інфляційну складову боргу в сумі 3 352, 84 грн. та 3 проценти річних у сумі 969, 57 грн., а всього у сумі 30 695, 85 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, вирішує питання щодо судових витрат, тому стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» підлягають судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 941, 29 грн. та 1411, 69 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 2 352, 98 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі відокремленого підрозділу « Черкаська ТЕЦ» - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, інфляційних та трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 26 373, 44 грн., інфляційну складову боргу в сумі 3 352, 84 грн. та 3 проценти річних у сумі 969, 57 грн., а всього 30 695, 85 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги частково пропорційно задоволених вимог у сумі 2 352, 98 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В. Г.

Карпенко О. В.