Постанова

Іменем України

20 липня 2020 року

м. Київ

справа № 310/1266/19-ц

провадження № 61-670св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Бердянський морський торговельний порт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 серпня

2019 року у складі судді Дністрян О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів:

Гончар М. С., Подліянової Г. С., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» (далі - ДП «Бердянський морський торговельний порт») про поновлення

на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом відповідача від 20 жовтня

2014 року № 851 її було призначено на посаду виконуючої обов`язки головного бухгалтера на період до призначення головного бухгалтера

в установленому законодавством порядку, з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Зазначала, що наказами від 12 липня 2018 року № 162 на посаду головного бухгалтера з 25 липня 2018 року була призначена ОСОБА_2

та № 326 було зобов`язано з 19 липня 2018 року по 23 липня 2018 року здійснити передачу справ від неї до ОСОБА_2 .

Проте з 13 липня 2018 року по 22 вересня 2018 року вона перебувала

на лікарняному; з 24 вересня 2018 року по 07 жовтня 2018 року - у відпустці; з 08 жовтня 2018 року по 19 жовтня 2018 року - на лікарняному по догляду за дитиною; з 22 жовтня 2018 року по 02 листопада 2018 року

та з 05 листопада 2018 року по 16 листопада 2018 року - на лікарняному;

з 19 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року - на лікарняному

по догляду за дитиною; з 02 грудня 2018 року по 02 січня 2019 року -

у відпустці без збереження заробітна плати: з 03 січня 2019 року по 18 січня 2019 року - на лікарняному.

Зазначала, що наказом від 20 липня 2018 року № 395 була припинена дія попередніх наказів про призначення ОСОБА_2 на посаду головного бухгалтера та передачу їй від неї справ головного бухгалтера до її виходу

з лікарняного.

Наказом від 21 січня 2019 року № 12-ос ОСОБА_2 знову була призначена на посаду головного бухгалтера з 22 січня 2019 року, а також пунктом 2 цього наказу була скасована дія наказів по підприємству

від 12 липня 2018 року № 162 та № 326.

Разом із тим наказом від 21 січня 2019 року № 13-ос її було звільнено

з роботи виконуючої обов`язки головного бухгалтера на підставі

пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вважала, що вказаний наказ є незаконним, оскільки наказом від 20 жовтня 2014 року про її призначення на посаду було покладено виконання обов`язків головного бухгалтера підприємства на період до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку.

Також вважала, що відповідач повинен був призначити її на посаду головного бухгалтера, а не розглядати інші кандидатури.

Зазначала, що незаконними діями відповідача щодо неправомірного

її звільнення їй було завдано значних моральних страждань, оскільки було порушено її звичайний уклад життя та нормальні життєві зв`язки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення з роботи, поновити

її на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера ДП «Бердянський морський торгівельний порт» з 21 січня 2019 року; стягнути з відповідача

на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

з 21 січня 2019 року по 07 травня 2019 року у розмірі 50 015,50 грн

та на момент ухвалення рішення суду про поновлення на роботі (посаді),

без урахування суми податків, страхових та інших обов`язкових платежів; моральну шкоду у розмірі 76 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 06 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами у справі було укладено строковий трудовий договір без зазначення конкретної дати звільнення, проте у розумінні, що її перебування на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера є тимчасовим, а саме: до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку. Оскільки настала підстава для закінчення строкового трудового договору з позивачкою, зокрема: призначення на посаду головного бухгалтера ДП «Бердянський морський торговельний порт» Лісіциної Н. Ю., тому, як вважав суд першої інстанції, відповідачем було обґрунтовано прийнято рішення про звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої

статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 серпня

2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки звільнення позивачки із займаної посади відбулося за наявності відповідних підстав, зокрема: настала підстава для закінчення строкового договору, укладеного між нею

та відповідачем - прийняття на посаду головного бухгалтера

ДП «Бердянський морський торговельний порт» Лісіциної Н. Ю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

У лютому 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначала, що відповідач не звільнивши її, прийняло на посаду, яка не була вакантною, іншого працівника, що, як вважала позивачка, є порушенням процедури звільнення.

Вважала, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку,

що вона була прийнята на посаду тимчасово, а саме: до прийняття

на посаду іншого працівника, оскільки вона приймалася саме на вакантну посаду і у такому випадку подія призначення на посаду основного працівника не може слугувати у якості підстави для її звільнення. У зв`язку із чим вона повинна була бути звільнена з роботи у порядку

пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а не у порядку

пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ДП «Бердянський морський торговельний порт» на касаційну скаргу у якому зазначено,

що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними

та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом ДП «Бердянський морський торговельний порт» від 20 жовтня 2014 року № 851 з 20 жовтня 2014 року призначена на посаду виконуючої обов`язки головного бухгалтера ОСОБА_1 на період

до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку (а. с. 72-73, 121, 151 т. 1).

Відповідно до наказу ДП «Бердянський морський торговельний порт»

від 21 січня 2019 року № 12-ос на посаду головного бухгалтера призначена

з 22 січня 2019 року ОСОБА_2 (а. с. 78 т. 1).

Згідно із наказом ДП «Бердянський морський торговельний порт»

від 21 січня 2019 року № 13-ос було звільнено 21 січня 2019 року ОСОБА_1 - виконуючу обов`язки головного бухгалтера відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 80 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір

є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки

по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи

в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Згідно із положеннями пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку

(пункти 2 і 3 статті 23) такого договору крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу

про їх припинення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні

у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог

статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що між сторонами у справі було укладено строковий договір без зазначення конкретної дати звільнення, але у розумінні, що перебування працівника на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера є тимчасовим, зокрема: до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку, правомірність якого позивачкою не оспорювалась, та вказана умова трудового договору не визнавалася недійсною, й ураховуючи те, що настала підстава для закінчення цього договору, обґрунтовано вважав, що звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося за наявності відповідних підстав, а саме: призначення на посаду головного бухгалтера ДП «Бердянський морський торговельний порт» Лісіциної Н. Ю., у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку,

що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів

у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися

для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але

не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування

чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 06 серпня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович