КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2126/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Горбового Володимира Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у складі судді Величко Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. (надалі - ПН КМНО) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення.

Зазначала, що 17 грудня 2003 року ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. за реєстровим №8902.

Позивач вказувала, що з моменту придбання та державної реєстрації права власності на вказану квартиру вона добросовісно нею володіла та користувалася, оформлювала документи щодо зміни функціонального призначення квартири, у зв`язку з чим розпочала підготовку документів для переобладнання квартири на нежитлову, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Вказувала, що у зв`язку із важкою хворобою матері вона була змушена на деякий час залишити територію України та переїхати в м. Пермь Російської Федерації. 07 жовтня 2014 року їй повідомили, що в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться сторонні люди, які нібито 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, за відповідним договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197.

Зазначала, що договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року з відповідачем ОСОБА_2 не укладала, та фізично не могла його укласти оскільки перебувала в цей час за межами України.

Позивач також вказувала, що сторона, яка зазначена в договорі продавцем її квартири, має з позивачем однакові прізвище, ім`я та по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні ідентифікаційні номери.

Позивач зазначала, що приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М. в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року було внесено неправдиві відомості, а саме, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 у Бюро технічної інвентаризації зареєстровано за №30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528, тобто посвідчено спірний договір купівлі-продажу квартири на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2003 року, оскільки у даному договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527, що не відповідає дійсності замість правильного № 30528.

Посилаючись на вказане та те, що з приводу неправомірних шахрайських дій невстановлених осіб щодо її квартири вона звернулася до правоохоронних органів, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197, застосувати наслідки недійсності правочину, витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на указану квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 не визнавала та не підтверджувала того, що відповідач ОСОБА_1 не була присутня під час укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, тож як наслідок судом першої інстанції невірно та безпідставно зроблено вказаний висновок та неправомірно застосовано до зазначених обставин ч. 1 ст. 61 ЦПК України, як наслідок помилково визнано вказану обставину в якості доказу, підтвердженого сторонами.

Також зазначено, що ОСОБА_1 ніколи не мала на меті відчужувати квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому збиралась закінчити переобладнання (ремонт) квартири під стоматологічний та косметологічний кабінети і займатися своєю професійною діяльністю в даному приміщені. Вказані обставини ніким із учасників судового розгляду не заперечувалися, визнавалися та підтверджені належними письмовими доказами.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин вимоги ст. 29 ч. 6 та ст. 317 ЦК України, оскільки в мотивувальній частині судом помилково зазначено, що позивач не надала суду докази про її місце проживанні в м. Києві за вказаний період та місце її роботи в Україні за цей період.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 з 2009 року знаходились із ОСОБА_1 в м. Пермь Російської Федерації, будь-яким стороннім особам, знайомим та родичам вона ніколи їх не передавала, а висновком експертів підтверджено, що бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 грудня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. та знаходиться в архіві приватного нотаріуса КМНО Солонець Т.М., є підробленим.

Посилаючись на вказане та те, що право позивачки звертатися з заявленими вимогами передбачено діючим законодавством, однак судом в результаті не правильних висновків, відмовою у задоволені позову фактично обмежено та позбавлено права позивача скористатися закріпленими законом способами захисту своїх житлових прав та права приватної власності, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу в доповнення до поданого раніше заперечення, адвокат Валько І.В. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначив, що в судовому засіданні 15.04.2016 року ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення (уточнення) позовних вимог, проте судом не прийнято вимогу, щодо застосування наслідків недійсності правочину, шляхом витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яку зокрема просив задовольнити представник позивача в заяві про уточнення позовних вимог, а тому немає підстав вирішувати питання щодо даної вимоги.

Вислухавши пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 , які просили відхилити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явився про час і місце розгляду справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. за реєстровим №8902, та зареєстрованої в Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528( а.с. 19, том 1).

Убачається, що 07 жовтня 2014 року позивач довідалася, що в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться сторонні люди, які 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, та надали договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197 ( а.с. 25, том 1).

Згідно висновку експертів від 09 грудня 2016 року (а.с.142-158, том 2) не можливо встановити чи виконано підпис позивачки ОСОБА_1 , в оригіналі договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року останньою або іншою особою. Бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 грудня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. та знаходиться в архіві приватного нотаріуса КМНО Солонець Т. М. та бланк, на якому виконаний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902, що знаходиться у позивача ОСОБА_1 є відповідними зразками аналогічних нотаріальних бланків нотаріальних документів, виготовлених на підприємстві ДП «ПК «Зоря». Час виконання реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року (текст, підписів, рукописних записів, відтисків печаток і штампів) не є відповідними даті «сімнадцяте грудня дві тисячі третього року» вказаний у ньому. Матеріали, з яких виготовленні бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 позначеного як об`єкт 2 та бланк договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 2 від 17 грудня 2003 року, позначеного як об`єкт 3 (типографські фарби, папір та голографічні елементи, крім елементу в місці розташування знаків позначення серії та номеру « ВВА № 468252» бланку Договору-об`єкту 2 мають відповідну спільну родову приналежність. Матеріали, з яких виготовлені захисні плівки, нанесені на бланках об`єктів 2 і 3 в місці розташування знаків позначення серії та номеру « ВВА №468252 » і фарби, котрими виконані знаки цих позначень не мають спільної родової приналежності.

Матеріалами справи доведено, що позивач не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, договір купівлі-продажу квартири від 02.10.2014 з відповідачем ОСОБА_2 не укладала та не могла його укласти, оскільки в цей час перебувала за межами України, про що свідчить довідка Державної прикордонної служби (а.с. 170, т. 2).

Встановлено, що сторона, яка виступила продавцем квартири ОСОБА_1 , не була продавцем нерухомого майна, оскільки невідомі особи скористалися підробленим її паспортом з ідентифікаційними відомостями серії та номеру паспорта відповідача ОСОБА_1 та її ідентифікаційним номером. В паспорт серії НОМЕР_3 (т.2, а.с. 52), який належить відповідачу ОСОБА_1 , по підробленому паспорту такої же серії та номеру (т.2, а.с. 53) вклеєна фотографія невідомої особи, сторінки паспортів в оформленні є відмінними (друкований та рукописний текст). Вказаний підроблений паспорт був використаний для оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.10.2014, а тому продавець за вказаним договором має із позивачем однакові прізвище, ім`я по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні номери ідентифікаційних номерів.

Крім того, що в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02.10.2014 зазначено недостовірні відомості, зокрема про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 у БТІ зареєстровано за номером 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано в БТІ 18.12.2003 за реєстровим № 30528.

Відмовляючи у позові, районний суд послався на неправильно обраний позивачем спосіб захисту свого права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з вимогою про витребування майна з чужого володіння, ОСОБА_1 , посилалась на те, що вона є належним володільцем спірної квартири, а тому має право вимагати повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Встановивши при розгляді справи, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197, суперечить чинному законодавству, має ознаки підроблення документа та який надав можливість відповідачу ОСОБА_2 підтвердити право на квартиру АДРЕСА_1 перед третіми особами на шкоду прав та інтересів власника майна ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_2 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_1 , у якої квартира вибула з володіння, а у невстановленої особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Ухвалюючи рішення, районний суд вказав, що права позивача ОСОБА_1 не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст.ст.215, 216 ЦК України, остільки у зобов`язальних відносинах захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову на підставі положень ч.1 ст.388 ЦК України.

Разом з тим, як убачається з долучених до справи матеріалів, позивачка зверталася з відповідним позовом до суду з урахуванням заяви про зменшення (уточнення) позовних вимог, у якій просила в тому числі й, застосувавши наслідки недійсності правочину, витребувати у добросовісного набувача на її користь нерухоме майно у відповідності до ст. 388 ЦК України (а.с.122-124 т.2).

Між тим, районний суд під час судового розгляду справи в ухвалі, проголошеній протокольно, що виключає її перегляд в апеляційному порядку, вказав про неприйняття заяви про уточнення позову в частині з підстав зміни предмету спору, не конкретизувавши, до того, в якій частині (а.с.126 т.2).

Отже, районний суд припустився суперечливих висновків, оскільки при наявності зазначеного, одночасно у судовому рішенні вказав про неправильно обраний позивачем спосіб захисту й рекомендував стороні спору заявити вимоги з застосуванням правового механізму, передбаченого ч.1 ст.388 ЦК України.

При цьому, колегія суддів враховує й обставини, встановлені Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2019 року, відповідно до яких судом касаційної інстанції визнано доведеним, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнень просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між відповідачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197, застосувати наслідки недійсності правочину, витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на указану квартиру.

Правовою підставою для задоволення позовних вимог позивачка указувала порушення її права власності на спірну квартиру та просила відновити її порушене право у відповідності до положень ст.ст. 203,215,321,387,388,391 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу твердження представника ОСОБА_2 , що в судовому засіданні 15.04.2016 року ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення (уточнення) позовних вимог, проте судом не прийнято вимогу щодо застосування наслідків недійсності правочину шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (п.п.41,60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією 25-26 березня 2011року на 86 пленарному засіданні, м. Венеція).

Під час судового розгляду справи, в порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Венеційської комісії, районним судом безпідставно, необґрунтовано ухвалено про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про уточнення позову в частині й фактично не вирішення вимог про витребування майна та визнання права власності, що призвело до порушення права останньої на судовий захист у даній справі.

Перевіряючи законність постановленого по справі рішення, колегія суддів враховує зазначене, конкретні обставини справи, тривалість судового розгляду справи, передбачені положеннями цивільного процесуального закону повноваження суду апеляційної інстанції, а також вказівки, які містяться у постанові суду касаційної інстанції, обов`язковість яких для суду нижчої інстанції під час нового розгляду справи передбачена положеннями ст. 417 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду як ухваленого з порушенням норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197 та застосування наслідків недійсності правочину шляхом витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Що стосується вимог про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , колегія суддів підстав до задоволення позову не вбачає, остільки права ОСОБА_1 поновлено, позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року, який є дійсним.

На підставі вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем по справі судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання позову, у сумі 1490 грн. (а.с.1 т.1), витрати на проведення судової експертизи, у сумі 7376 грн. 70 коп. (а.с.141т.2) та за подання апеляційної скарги, у сумі 4885 грн. 77 коп., що всього складає 13 752 грн. 47 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Горбового Володимира Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постановити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Тамарою Миколаївною, за реєстровим № 1197.

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 13 752 грн. 47 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення з урахуванням положень п. 3 розділу ХІІ перехідних положень ЦПК України.

Повне судове рішення складено 15 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: