КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/16502/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Малинников О.Ф.

14 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Кащук Володимир Олександрович про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила

визнати недійсною довіреність від 01.04.2009, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Кащук В.О. та зареєстрована в реєстрі за №1875 від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_4 ;

визнати недійсним договір дарування квартири під АДРЕСА_1 від 17.04.2009, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кащук В.О. за реєстровим №2355.

Також у червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно Відповідача, а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року заяву задоволено. Накладено арешт на майно ОСОБА_5 , а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви. Посилається на порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що суд жодним чином не обґрунтував, яким чином невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення, яке не підлягає виконанню.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8738/2020
Зазначає, що власником квартири, на яку накладено арешт є не відповідач, а не залучена до участі у справі ОСОБА_2 , питання про права та обов`язки якої вирішені судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову в забезпеченні позову.

Зазначив, що суд оскаржуваною ухвалою втрутився у права та інтереси ОСОБА_2 як власника спірної квартири. Не обґрунтовано, яким чином невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи.

Приватний нотаріус Кащук В.О. подав клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів та заінтересованої особи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з наявності для цього підстав.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду із заявою зазначила, що має підстави побоюватись, що відповідач ОСОБА_5 може розпорядитися вищевказаною квартирою та відчужити її на користь невідомих осіб, що ускладнить або навіть в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду.

Встановлено, що предметом позову є вимога про визнання недійсною довіреність від 01.04.2009 та про визнання недійсним договір дарування квартири під АДРЕСА_1 від 17.04.2009, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кащук В.О. за реєстровим №2355.

У заяві про забезпечення позову, ОСОБА_3 просила накласти арешт на вищевказану квартиру, яка була подарована.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Звертаючись до суду, заявник належним чином не вказала причини, у зв`язку із якими необхідно вжити заходи забезпечення позову та не обґрунтувала існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, враховуючи предмет спору.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 передбачено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що квартира під №115 за адресою: АДРЕСА_2 , на я ку накладено арешт на даний час належить не відповідачу - ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 , тобто вирішено питання про її права та обов`язки, яка не є учасником даної справи.

За вказаних обставин ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року скасувати.

Постановити нову ухвалу.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.07.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова