Ухвала

23 липня 2020року

м. Київ

справа № 399/322/16-ц

провадження № 61-15049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року у складі судді Лях М. М. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування. В будинку проживала та була зареєстрована ОСОБА_3 , що підтверджується записом у будинковій книзі. З відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який 11 квітня 2015 року розірвано у позасудовому порядку. З 01 березня 2015 року ОСОБА_2 переїхала на проживання за невідомою йому адресою. Відповідач більше року не проживає за місцем реєстрації, і саме він утримує будинок та сплачує за комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати, ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 18 жовтня 1986 року вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу в 2008 році ними придбано автомобіль Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 200 000,00 грн. За весь час проживання в будинку, який належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , вони спільно провели роботи із покращення стану будинку, на що витратили значні грошові кошти. Після реєстрації, в житловому будинку та спорудах проведено капітальний ремонт на значну суму. Оскільки вона за 29 років спільного проживання з ОСОБА_1 , внаслідок трудових та грошових затрат істотно збільшила цінність житлового будинку, то є підстави визнати цей будинок спільною сумісною власністю і визначити за нею право на 1/2 частини житлового будинку. Також необхідно визнати спільною сумісною власністю автомобіль Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, який залишити у власності ОСОБА_1 , стягнувши з нього на її користь 100 000,00 грн. ОСОБА_1 добровільно розділити придбане під час шлюбу майно відмовляється.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити їй у власність: холодильник «LG», вартістю 4 000,00 грн; пральну машину «BOSCH», вартістю 3 800,00 грн; пилосос «LG», вартістю 900,00 грн; праску «PHILIPS», вартістю 300,00 грн; мікрохвильову піч «LG», вартістю 2 300,00 грн, а всього на суму 11 300,00 грн. Залишити ОСОБА_1 у власності: кондиціонер, вартістю 3 000,00 грн; газову плиту, вартістю 2 200,00 грн; водонагрівач, вартістю 2 000,00 грн; витяжку, вартістю 800,00 грн; телевізор, вартістю 1 100,00 грн; котел газовий, вартістю 2 100,00 грн, а всього на суму 11 200,00 грн. Стягнути з неї на користь ОСОБА_1 50,00 грн у рахунок компенсації. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь 101 500,00 грн компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати у сумі 1 968,00 грн та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у сумі 5 064,60 грн.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право на житловий будинок із господарськими будівлями на АДРЕСА_1 , по 1/2 частини кожному. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 101 999,50 грн компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1 . Передано у власність ОСОБА_2 : холодильник «LG», вартістю 4 000,00 грн, пральну машину «BOSCH», вартістю 3 800,00 грн, пилосос «LG», вартістю 900,00 грн, праску «PHILIPS», вартістю 300,00 грн, мікрохвильову піч «LG», вартістю 2 300,00 грн, а всього майна на 11 300,00 грн. Залишено у власності ОСОБА_1 : кондиціонер побутовий, вартістю 3 000,00 грн, газову плиту, вартістю 2 200,00 грн, водонагрівач газовий (колонка), вартістю 2 000,00 грн, витяжку кухонну, вартістю 800,00 грн, телевізор «SONI», вартістю 1 100,00 грн, котел газовий опалювальний «Рось», вартістю 2 100,00 грн, а всього майна на 11 200,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50,00 грн грошової компенсації за різницю вартості виділеного в натурі майна.

Додатковим рішенням від 19 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі в сумі 9 098,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 за 28,5 років спільного проживання внаслідок трудових і грошових затрат істотно збільшили цінність спірного житлового будинку, то існують всі підстави визнати житловий будинок спільною сумісною власністю і визначити за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини житлового будинку-кожному.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля скасовано. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частини автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін. Змінено додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 6 856,00 грн. Витрати зі сплати судового збору ОСОБА_2 компенсовано за рахунок держави.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо вказаного автомобіля, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки грошова сума, яка стягнута як компенсація за частку в автомобілі не внесена на депозитний рахунок суду ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, тому необхідно визнати ідеальні частки подружжя в автомобілі і залишити його у їх спільній частковій власності. При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що проведення таких робіт, як переобладнання пічного опалення на парове, а пізніше газифікація будинку і підключення його до газопостачання із встановленням котла, колонки влаштування водопостачання та каналізації, заміна всіх дверей та вікон, перекриття даху металочерепицею, утеплення стін будинку зовні та покриття зовнішніх стін штукатуркою, внутрішнє оздоблення: облицювання підлоги та стін керамічною плиткою в певних приміщеннях, гіпсова стяжка стелі, фарбування, клейка шпалер, заміна паркану, вбиральні, благоустрій криниці, двору, свідчить про істотне збільшення спірного житлового приміщення, а доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростували.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що житловий будинок є особистою його приватною власністю, а наявність лише обставин проведення ремонту за час подружнього життя не створюють автоматично режим права спільної сумісної власності подружжя на таке майно. Із простих арифметичних підрахунків можна дійти висновку, що на цей час ринкова вартість спірного домоволодіння збільшилась на суму 122 297,00 грн, тобто на частину ОСОБА_2 у збільшенні ринкової вартості майна припадає 61 148,50 грн, що відповідно становить 18,7 %. Тобто, завдяки трудовим затратам відповідача вартість будинку зросла лише на 18,7 % від загальної його вартості, що у вказаному випадку ніяк не може вважатись істотним збільшенням його цінності. Матеріали справи містять лише фотографії будинку 1980 років, свідчення самої ОСОБА_2 про те, як вона клеїла шпалери та носила воду, а також свідків - родичів позивача. Жодного письмового доказу на підтвердження проведення ремонту за кошти позивача за зустрічним позовом суду не надано. Визнання за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, у складі якого є об`єкти самочинного будівництва, не можна визнати обґрунтованими. Адвокат Чернов С. І. взагалі не зареєстрований в органах фіскальної служби та фактично ухиляється таким чином від сплати податків, він не мав жодного права приймати від ОСОБА_2 кошти в якості гонорару.

Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Олійник А. С. від 03 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

18 квітня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.

На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

10 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності на частку нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі підпункту 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, згідно з яким суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України. Зокрема, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від правового висновку щодо застосування статті 62 СК України, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Іншою підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного зазначено частину п`яту статті 403 ЦПК України, згідно з якою суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Так, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що непослідовність та суперечливість судової практики протягом тривалого періоду свідчить про існування виключної правової проблеми, яка підлягає вирішенню Великою Палатою Верховного Суду з метою формування єдиної судової практики.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Отже, спільна сумісна власність виникає, за загальним правилом, у тих випадках, які прямо передбачені законом. В усіх інших випадках, зокрема в разі створення спільного майна чи набуття його кількома особами, у співвласників виникає право спільної часткової власності.

Відповідно, за правилами статті 62 СК України за наведених умов у подружжя виникло саме право спільної сумісної власності. Право спільної сумісної власності, на відміну права спільної часткової власності, не передбачає виникнення права власності на частку в такому майні. Це є право власності без права на частку. Питання про визначення розміру часток у спільному сумісному майні подружжя можна вирішити винятково під час поділу об`єкта права спільної сумісної власності. При цьому під час поділу діє презумпція рівності часток співвласників у праві на такий спільний об`єкт.

Правила статті 62 СК України передбачають єдиний наслідок її застосування за наявності існування умов, визначених у цій статті. Таким наслідком є зміна правового режиму особистого майна одного з подружжя, яке внаслідок спільних дій чи затрат подружжя істотно збільшилося у вартості, на інший правовий режим спільної власності. Тобто режим особистого майна одного з подружжя трансформується у правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 62 СК України не містить жодних вказівок стосовно врахування вартості особистого (роздільного) майна, вкладеного у змінене майно, що стає спільним майном подружжя.

Правила статті 62 СК України не підлягають застосуванню одночасно з правилами статті 57 цього Кодексу.

Стаття 57 СК України містить загальне правило, за яким майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, а також отримане за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування чи за кошти, які належали їй (йому) особисто, є особистою приватною власністю одного з подружжя. За своїм змістом ця норма є загальною і запроваджує універсальне правило про правовий режим особистого майна одного з подружжя. Загальні норми права - це норми, що поширюються на рід певних відносин у цілому.

Водночас положення статті 62 СК України становлять виняток із цих правил і розраховані на випадки, коли особисте майно за рішенням суду визнається спільним (у разі істотного збільшення вартості особистого майна) і, отже, включається до складу спільного майна подружжя, а в подальшому таке майно підлягає поділу між подружжям у рівних частках. Таким чином, стаття 62 СК України містить спеціальні норми, які враховують особливості конкретних випадків. Спеціальні норми права - це норми, що встановлюються з метою конкретизації та деталізації, врахування своєрідності та особливостей будь-якого виду суспільних відносин, що регулюється загальною нормою права. Фактично спеціальні норми є винятками із загальних норм та встановлюють правила поведінки, відмінні від передбачених загальними нормами права.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин статей 57 та 62 СК України, суди повинні застосовувати правило про співвідношення загальних і спеціальних норм, відповідно до якого якщо існує спеціальна норма, то загальна норма не застосовується.

Отже, якщо суд установив наявність підстав для застосування правил статті 62 СК України (спеціальна норма), то він визнає особисте майно одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя в цілому і вправі надалі здійснити його поділ у загальному порядку. Правила статті 57 СК України (загальна норма) у такому випадку не підлягають застосуванню. І, навпаки, якщо відсутні підстави, передбачені правилом статті 62 СК України, для визнання особистого майна спільним майном подружжя, не підлягають застосуванню наслідки, визначені цією нормою, і спільною може бути визнана лише та частина такого майна, поліпшення якої здійснене подружжям. Під час вирішення таких спорів необхідно керуватися правилами статей 57, 60 СК України, а не статті 62 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до буквального змісту статті 62 СК України, якщо є підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном подружжя, воно може бути визнане таким лише повністю (без вирахування вартості особистого майна). У подальшому поділ такого майна необхідно здійснювати за загальними правилами, тобто порівну, або в нерівних частках, якщо для цього є передбачені у статті 70 СК України підстави відступити від засад рівності часток подружжя.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зауважила, що в разі наявності підстав, передбачених у частині першій статті 62 СК України, змінене майно за рішенням суду надалі належатиме подружжю на праві спільної сумісної власності, а не часткової.

У постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 Верховний Суд України зазначив, що, визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

При цьому наведений правовий висновок, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, суперечить логічно висновкам, викладеним у попередньому абзаці цієї постанови, оскільки в її тексті зазначено, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням наведеного колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що є підстави для відступу від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Разом з цим колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зауважила, що необхідно розрізняти правові ситуації, коли кожний з подружжя вносить особисті кошти для придбання (набуття) спільного майна під час перебування у шлюбі, з однієї сторони, та перетворення роздільного майна одного із подружжя в результаті внесків іншого з подружжя у спільне майно. Для першого прикладу дійсно необхідно застосовувати у системному поєднанні правила статей 57 та 60 СК України; для другого випадку - у попередньому й у чинному законодавстві міститься спеціальне правило статті 62 СК України.

За змістом диспозиції частини першої статті 62 СК України усе майно, яке було особистим (роздільним) та правовий режим якого трансформувався, разом з усіма збільшеннями та покращеннями перетворюється у спільне сумісне майно подружжя. У такому майні не можна враховувати вартість майна до його перетворення у спільне, яке належало одному з подружжя, з метою залишення його у власності одного з подружжя. Саме таким є буквальне розуміння змісту статті 62 СК України, інше тлумачення змісту цієї статті неможливе.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час вирішення цієї справи зауважила, що питання виникнення права спільної сумісної власності майна та питання його поділу не можна суміщати, оскільки це є різними логічними діями, які саме у такій послідовності підлягають вирішенню.

Крім цього, колегія суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що зміст нормативно-правового акта необхідно визначати відповідно до волі законодавця, реалізованої у виді певного загальнообов`язкового правила поведінки.

Так, порівняльний аналіз норм права, викладених у статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, який втратив чинність з 01 січня 2004 року на підставі СК України) та в статті 62 СК України, свідчить, що законодавець є послідовним у запровадженні та збереженні норм поведінки, викладених у статті 62 СК України, оскільки аналогічна норма була передбачена також у статті 25 КпШС України. Правилами статті 25 КпШС України, як і правилами статті 62 СК України, передбачені однакові правові наслідки у разі, якщо особисте майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Таким чином, можна стверджувати про сталість і послідовність волі законодавця, спрямованої на збереження аналізованого спеціального правила, що унеможливлює інше, ніж буквальне за змістом, його тлумачення.

Окреслена правова проблема, за твердженням колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, є винятковою за своїм значенням, оскільки її існування продовжується тривалий період, протягом якого існує різноманітна та відмінна судова практика, у тому числі у судах вищих інстанцій.

Під час застосування статті 25 КпШС України та статті 62 СК України судова практика не була єдиною. Правила цих статей розуміли і тлумачили неоднаково, що свідчить про відсутність єдиного підходу до їх розуміння, а отже, і про відмінності правозастосування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи правила статті 62 СК України у рішенні від 03 липня 2013 року у справі № 6-13129св13, дійшов висновку, що якщо суд визнає роздільне майно дружини або чоловіка спільним майном подружжя, він не визначає часток кожного з подружжя у праві на це майно, у тому числі з урахуванням вартості первинного майна. Майно вважається спільним без визначення часток. Такі частки можуть визначатися лише в разі поділу майна подружжя. При цьому застосовуються правила статті 70 СК України. Зазначена норма не передбачає можливості збільшення частки одного з подружжя у майні на тій підставі, що у спільне майно ввійшло первісне майно, яке істотно поліпшилось за час шлюбу. Тобто розподіл спільного майна подружжя повинен здійснюватися за загальними правилами, тобто порівну (або в нерівних частках, якщо для цього існують передбачені частинами другою та третьою статті 70 СК України підстави).

Разом з цим Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц (провадження № 61-3125св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 751/1649/17 (провадження № 61-11978св19), погодившись із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17, зазначив, що спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок обставин, передбачених законом.

Наведена непослідовна та суперечлива практика, що склалася протягом тривалого часу, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, також свідчить про існування виключної правової проблеми, яка підлягає вирішенню Великою Палатою Верховного Суду з метою формування єдиної судової практики.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 липня 2020 року прийнято для продовження розгляду цивільну справу№ 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 214/6174/15-ц.

Керуючись статтями 252, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 399/322/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та за позовом ОСОБА_2 до позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 214/6174/15-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик