Єдиний унікальний номер 229/308/20
Номер провадження 22-ц/804/2167/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ______________________________________________
О К Р Е М А Д У М К А
cудді Донецького апеляційного суду Мальованого Ю.М.
17 липня 2020 року
м. Бахмут Донецька область
справа № 229/308/20 (провадження № 22-ц/804/2167/20)
Постановою Донецького апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено, рішення Дружківського місь-кого суду Донецької області від 03 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким від-мовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Відповідно до ч. 3 ст. 381 ЦПК України мною підписана постанова від 15 липня 2020 року, проте я не згодний з судовим рішенням апеляційного суду, тому в порядку ч. 3 ст. 35 ЦПК України з цього приводу викладаю свою окрему думку.
Обставини справи.
У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі. В об-ґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 листопада 1988 року був прийнятий на роботу на спеціалізований будівельно-монтажний поїзд № 408 Донецької залізниці. 09 лютого 2009 року назву підприємства «Донецька залізниця Станція Ясинувата» змінено на «Станція Ясинувата Державного підприємства «Донецька залізниця»». 08 липня 2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 08 липня 2016 року - Станцію Ясинувата державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізо-вано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публі-чного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД було вста-новлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозді-лів дирекції. Згідно п. 8 даного наказу за час простою нараховувалась працівникам заробітна плата.
У порушення ст. 22 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України відпо-відач з березня 2017 року у односторонньому порядку припинив виплату заробітної плати без повідомлення причин.
Згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 10 липня 2017 року № 9539/ДН-ОС по-зивача було звільнено з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
Усі первинні документи підприємства, згідно яких відбувались розрахунки заробітної плати, знаходяться у Регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», яке розташовано у місті Лиман, в тому числі оригінал наказу про припинення трудового до-говору (контракту) від 10 липня 2017 № 9539/ДН -ОС.
ОСОБА_1 просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 14 832 грн. 48 коп.; втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 3132 грн. 37 коп.; суму винагоро-ди за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 52,5 % від окладу за грудень 2016 року у роз-мірі 1579 грн. 20 коп.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року по-зов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробіт-ній платі задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року в сумі 16 896 грн. 24 коп., компе-нсацію втрати частини грошових доходів за час затримки розрахунку у розмірі 2849 грн. 53 коп.

В решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та з урахуванням того, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до дня звільнення, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

На вказане рішення суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» в особі регіона-льної філії «Донецька залізниця» подало апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року про часткове задоволення позовних вимог не оскаржував.

Постановою Донецького апеляційного суду від 15 липня 2020 року рішення Дружків-ського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що позивачем не надано належного доказу на підтвердження правових підстав щодо нарахування йому заробітної плати та наявності заборгованості перед ним у зазначеному розмірі. Сам по собі факт зві-льнення ОСОБА_1 АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задово-лення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінки та норми праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використаного часу, розрахунково-платіжних відомостей. Проте в матеріалах справи відсутні вказані документи з обліку праці та заробітної плати за спірний період.

З висновком суду апеляційної інстанції не погоджуюся, вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Зміст окремої думки.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють ви-ключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізич-них та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встанов-леним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судо-чинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів су-дочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає мож-ливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджуєть-ся. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчас-не одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за вико-нану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної робо-ти, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльно-сті підприємства.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, по-годженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваже-ним на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної вла-ди тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відпові-дач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим догово-ром, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами та не передачею з непід-контрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування за-робітної плати й інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року не проводилося.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної праців-ником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтер-ський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброб-лених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємст-ва або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Доводи АТ «Українська залізниця» про те, що з березня 2017 року до дирекції не над-ходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків першої інстанції суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової па-лати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише пер-винною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на за-садах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випад-ків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зве-рненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До суду позивач надав розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року, згід-но яких ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата за вказаний період.

До матеріалів справи залучено Видатковий касовий ордер, у відповідності до якого позивач 27 вересня 2017 року отримав депоновану заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 1343 грн. 11 коп.

Відомості, зазначені у наданих позивачем розрахунках заробітної плати за березень - липень 2017 року узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, наказом начальника структурного підрозділу "Донецької дирекції залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДН, згідно якого у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської дія-льності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; призначено відповідальни-ми за облік працівників, які знаходяться на простої, начальників відповідних виробничих підрозділів; оплату за час простою не з вини працівників передбачено проводити з розрахун-ку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Даний наказ узгоджується з нормою ст. 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

На підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 додав до позовної заяви копію трудової книжки з відміткою від 17 липня 2017 року про звільнення у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, копію наказу (розпоря-дження) № 9539/ДН-ОС від 10 липня 2017 року про його звільнення з посади слюсаря-інструментальника 5 розряду транспортної дільниці станції Ясинувата підрозділу «Ясину-ватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» з виплатою грошової компенсації за 23 дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги, а також розрахунки заробітної пла-ти за березень липень 2017 року.

До матеріалів справи позивачем не додано табелю обліку використаного робочого ча-су.

З урахуванням обставин справи, оскільки підрозділ, в якому працював позивач, терито-ріально знаходиться на непідконтрольній українській владі території місто Ясинувата До-нецької області, позивач обмежений в можливостях надати усі первинні документи щодо своєї трудової діяльності, з огляду на що спір між сторонами слід вирішувати на підставі до-казів, що є у справі.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - липень 2017 року не наводить та не спростовує докази, надані до суду позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для нарахування заро-бітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду, оскільки згідно наказу начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДНД відповідальними за облік явки праців-ників, які знаходяться на простої, було призначено начальників відповідних виробничих під-розділів та саме виробничі підрозділи здійснювали нарахування заробітної плати своїм пра-цівникам.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погір-шують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оскільки в період простою, встановленого структурним підрозділом "Донецька дирек-ція залізничних перевезень", до складу якого входив виробничий підрозділ «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління», позивач на виконання наказу виходив на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими розрахунками заробітної плати, та на день звільнення позивача наказ про встановлення простою скасовано не було, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої йому заробітної плати за період бе-резень-липень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких працівнику передбачена ст. 110 КЗпП України, ч. 1 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 "Про практику розг-ляду судами заяв у порядку наказного провадження" якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачем розрахункові листи заробітної плати є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", є виробничим підрозділом відповідача, діяль-ність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної опера-ції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, вида-вав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по лютий 2017 року включно.

Посилаючись на втрату 16 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач, зокрема його структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних переве-зень", 17 липня 2017 року, тобто вже після втрати контролю, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем та знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про його звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність зв`язків з виробни-чим підрозділом, в якому працював позивач та в якому зберігалася його трудова книжка.

Зазначивши в наказі про припинення трудового договору про виплату позивачу при звільненні компенсації за 23 дня невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, видавши наказ щодо порядку остаточного розрахунку працівників, зокрема структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", відповідач довідку про нарахування зазначених в наказі сум не видає, чим зловживає своїми процесуальними правами. Отже, суд першої інстанції з метою захисту конституційного пра-ва позивача на оплату праці обґрунтовано взяв до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юри-дична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині ст. 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від фор-мальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ко-жен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефек-тивний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення прос-тою згідно графіку роботи виходив на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги, про що роботодавцем за-значено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - липень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задо-волення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний пе-ріод.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію грома-дянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію гро-мадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх ви-плати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержу-ють на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (гро-шове забезпечення) (стаття 2).

Суд першої інстанції розглянув позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у відповідності до діючого зако-нодавство та обґрунтовано задовольнив їх частково.

Враховуючи зазначене, вважаю, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержан-ням норм матеріального та процесуального права, підстав для зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідача не має, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхи-ленню, а рішення суду залишенню без змін.

Суддя Донецького апеляційного суду Ю.М. Мальований