Справа № 308/4604/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Кухта М.В.,

за участі представників сторін- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2019 року, головуючий суддя Данко В.Й., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері. Мотивуючи даний позов вказує на те, що ОСОБА_4 є матір`ю двох доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На сьогоднішній день є пенсіонеркою, має похилий вік, отримує невелику пенсію, потребує сторонньої допомоги.

Оскільки, відповідача ОСОБА_3 є порівняно молодою особою, являється працездатною, отримує регулярний дохід, а тому, просила задовольнити даний позов, стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачувати аліменти на утримання непрацездатної матері у твердій грошовій сумі в розмірі 2500грн., починаючи з дня подачі даного позову по життєво.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання матері в розмірі 2500/дві тисячі п`ятсот/грн., щомісячно, починаючи з 24 квітня 2019 року і довічно.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 768/сімсот шістдесят вісім/грн. 40 коп. на користь держави.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема зазначає, що вона і її чоловік ніде не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також чоловіка мама також знаходиться на її повному утриманні.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою позивачки ОСОБА_4 , що стверджується наявною в матеріалах справи листом Ужгородського МВ ДРАЦС ГТУЮ в Закарпатській області № 1481/15.15-25 від 15.11.2019 року.

Позивач ОСОБА_4 , перебуває на обліку в Ужгородському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області та отримує пенсію за віком, що підтверджується довідкою № 556 від 18.03.2019 року. Згідно даної довідки розмір її пенсії складає 2 929,63 грн. щомісячно.

Позивач ОСОБА_4 є непрацездатною, на час розгляду справи їй виповнилося 66 років.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивач проживає у іншої доньки ОСОБА_5 (за адресою АДРЕСА_1 ).

Донька позивачки відповідач ОСОБА_3 , на даний час є громадянином працездатного віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

З матеріалів справи не вбачається підстав передбачених статтею 204 СК України для звільнення відповідача ОСОБА_3 від сплати аліментів на утримання позивачки.

Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Судом вірно встановлено, що позивачка є непрацездатною, отримує пенсію, більшу частину з яких витрачає на придбання продуктів харчування, ліків. Коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності не вистачає, власного майна не має, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її повнолітня донька.

Крім того, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_4 працівниці ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» було виділено квартиру за адресою АДРЕСА_2 , у 1985 році (ордер № 005800 від 23.12.1985 р.) згідно з рішенням виконкому Ужгородської міської ради (від 19.12.1985 року № 298 за поданням адміністрації та профкому Ужгородської швейної фабрики про надання житла, виділеного для працівників Ужгородської швейної фабрики, що (перебували на квартирній черзі, Копія Ордеру, Довідки ЗАТ «УШФ» від 18.02.2015. № 6).

Вказану квартиру ОСОБА_4 отримала в користування в наступному складі сім`ї: чоловіка ОСОБА_6 , та двох доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , і у вказаній квартирі вони разом і проживали тривалий термін.

Однак, донька ОСОБА_4 громадянка ОСОБА_3 , звернулась суду з позовом про визнання ОСОБА_4 , сестри ОСОБА_5 та онуків ОСОБА_4 повнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , такими, що втратили право на користування квартирою та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що ОСОБА_4 з донькою та онуками за вищевказаною адресою не проживає вже понад 5 років.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року, позов ОСОБА_3 було задоволено.

В подальшому ОСОБА_3 звернулась до виконавчого комітету Ужгородської міської ради з заявою про укладення з нею, як єдиною особою, що залишилася проживати у вказаній квартирі квартиронаймачем, договору найму на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги заочним рішенням суду від 20.11.2006 року. Вказане звернення ОСОБА_3 було задоволено з вищезазначеної мотивації, що підтверджується оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міськради від 24 січня 2007 року. В подальшому на підставі договору найму ОСОБА_3 отримала дозвіл на приватизацію квартири.

На теперішній час квартира відчуджена.

ОСОБА_4 була вимушена виселитися з наданої їй квартири і вселитися до доньки ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 липня 2020 року.

Головуючий

Судді