Дата документу 23.07.2020
ЄУ № 942/200/20
Провадження №2/942/299/20
23 липня 2020 року Новопсковський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,
за участю секретаря Рожкової Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу майна подружжя,
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 01 лютого 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 27.07.2017 шлюб між ними розірвано. Перебуваючи у шлюбі, 24.12.2012 сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,30 кв.м. Зареєструвати квартиру сторони вирішили на відповідача, оскільки на той час не мали жодних суперечок та перебували у дружніх стосунках. Позивач вважає, що оскільки договір купівлі продажу квартири був укладений в інтересах сім`ї, договору про володіння, користування чи розпорядження набутим майном сторони не укладали, шлюбного договору не підписували, дане майно слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. Провести добровільний розподіл квартири відповідач відмовляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду .
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 16.03.2020 відкрито загальне позовне провадження, підготовче судове засідання призначено на 14.04.2020.
14.04.2020 підготовче судове засідання відкладено до 12.05.2020 у зв`язку з неявкою сторін.
12.05.2020 підготовче судове засідання відкладено до 23.06.2020 у зв`язку з неявкою відповідача.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 23.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2020.
13.07.2020 судовий розгляд справи відкладено до 23.07.2020 у зв`язку з неявкою відповідача.
Позивач до судового засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Новопсковського районного суду Луганської області, про наявність поважних причин неявки до судового засідання не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направила, відзив на позовну заяву не надала, зустрічний позов до суду не пред`явила.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Матеріалами справи встановлено, що з 01 лютого 1997 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 01.02.1997 відділом реєстрації актів громадянського стану м. Красний Луч Луганської області, актовий запис №55.
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 27.07.2017 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 29.08.2017.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.12.2012, посвідченого державним нотаріусом Краснолуцької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 1-3022.

Витягом про державну реєстрацію прав № 36977312 від 26.12.2012 підтверджено, що двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВТВ № 717357 від 24.12.2012.

З довідки про середню вартість квартири, наданої суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підриємцем ОСОБА_3 , вбачається, що середня вартість двокімнатної квартири загальною площею 43,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), станом на 06.11.2019 становить 81400 грн. без ПДВ.

Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в 1997 році, тому до вказаних правовідносин застосовується законодавство, яке діяло на період укладення шлюбу.

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.(Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду № 235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018).

Судом встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти дружини.

Оскільки спір щодо визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності між сторонами відсутній, такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку у розумінні ст. ст. 15,16 ЦК України. Презумпція спільності майна подружжя не заперечується.

Такий висновок викладений в постанові ВС № 2-690/12 від 20.02.2019.

За таких обставин, у задоволенні вимог позивача про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Оскільки квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідач мають рівні частки в даному об`єкті.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та доказів наданих суду, враховуючи відсутність заперечень відповідача проти позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за позивачем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на Ѕ частину квартири. В частині визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити, оскільки спір в цій частині позовних вимог відсутній з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при звернення до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 141, 142, 200, 206, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 60, 65, 66, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.)

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий Краснолуцьким МВ УДМСУ в луганській області 20.06.2014, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_5 , виданий 12.08.2010 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Копію заочного рішення надіслати сторонам протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Луганського апеляційного суду через Новопсковський районний суд Луганської області.

Суддя: О.С. Стеценко