Справа № 137/239/20
Провадження № 22-ц/801/1220/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гопкіна П. В. в смт Літині Вінницької області, зі складенням його повного тексту 30 квітня 2020 року,

у цивільній справі № 137/239/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в обґрунтування якого посилалася на те, що 13.10.2010 відповідач у справі ОСОБА_2 за розпискою отримав від ОСОБА_3 позику в сумі 8 000 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 20.10.2010. Проте відповідач у справі свої зобов`язання до зазначеної дати не виконав. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов`язань, 31.09.2013 ОСОБА_3 уклав з позивачем ОСОБА_1 договір поруки, за яким ОСОБА_1 поручився за виконання ОСОБА_2 обов`язків щодо повернення грошових коштів за розпискою від 13.10.2010. Оскільки з жовтня 2010 року ОСОБА_2 не виконував зобов`язань за позикою, обов`язок щодо повернення коштів виконував позивач, як поручитель.

Позивач зазначає, що станом на 28.12.2019 він повністю виконав грошові зобов`язання позичальника за розпискою від 13.10.2010, при цьому сплатив позикодавцю за період з моменту укладення договору поруки кошти в сумі 8 000 доларів США. Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від повернення коштів, позивач просить суд стягнути на його користь борг в сумі 195 836,00 грн., що за курсом НБУ станом на 15.02.2020, день звернення з позовом до суду, еквівалентно 8000 доларів США (1 долар США- 24,4795 грн.).

01.04.2020 відповідач у справі ОСОБА_2 надав суду відзив, відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки той не був стороною договору. Зазначає, що перш ніж задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_3 , поручитель який зазначений в договорі поруки від 31.09.2013 - ОСОБА_1 зобов`язаний попередити про це боржника ОСОБА_2 , як це передбачено ч.1 ст. 555 ЦК України. Тобто, відповідача у справі не повідомили, що кредитор ОСОБА_3 зажадав погасити борг, чого позивачем зроблено не було. Договір позики між відповідачем та ОСОБА_3 укладався 13.10.2010, а договір поруки укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 31.09.2013. Також зазначає, що договір позики за борговою розпискою від 13.10.2010 укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а термін дії та виконання якої відбувся 20.10.2010, що означає: при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 20.10.2013. Проте неналежний позивач звернувся з позовом до суду лише в лютому місяці 2020 року. Таким чином ОСОБА_2 просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у позові. Повідомив суду про обставини справи, позики, договору поруки. Зазначив, що в період 2013-2015 роки та з 2019-2020 років повідомляв відповідача про договір поруки листами, однак докази щодо вказаного твердження суду надати не може. На запитання відповідача підтвердив, що він позивач у справі ОСОБА_1 являється зятем ОСОБА_3 . Відповідач не просив ОСОБА_1 бути його поручителем, не являється родичем.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позову. Відповідач визнав, що дійсно отримував від ОСОБА_3 кошти, котрі повернув останньому протягом 10 днів. Відповідачу стало відомо про договір поруки лише тоді, коли йому із суду надійшла позовна заява. Біля десяти років підтримує дружні відносини із ОСОБА_4 , котрий за весь час ні разу не вказав про існування договору поруки.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача у якості свідка ОСОБА_3 заперечив проти тієї обставити, що ОСОБА_2 кошти йому були повернуті в добровільному порядку, тому ОСОБА_3 був змушений заключити договір поруки зі своїм зятем позивачем у справі. Ініціатором договору поруки виступив сам ОСОБА_3 , оскільки не хотів порушувати строк позовної давності, тому за порадою адвоката зробив договір поруки. Доказів отримання відповідачем листів із повідомлення про існування договору поруки свідком не надано. Свідок вказав, що повідомленням відповідача займався його адвокат.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_5 повідомив, що відповідач у справі ОСОБА_2 являється його батьком. Зазначив про обставини повернення у 2010 році коштів ОСОБА_3 . Свідку не відомо про існування договору поруки.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає судове незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції у справі № 137/239/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача, стягнувши з відповідача грошові кошти в сумі 8 000 доларів США, що станом на 15.02.2020 еквівалентно 195 836 грн.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, полягає у тому, що суд, всупереч положень ст. 556 ЦК України та ряду наданих позивачем письмових доказів, дійшов хибного висновку про те, що у позивача. Як поручителя, не виникло право вимоги до боржника (відповідача).

Законодавством України та умовами договору поруки не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Окрім того, ст. 556 ЦК України, визначено, що після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Зазначає, що після виконання ним зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор ОСОБА_3 вручив йому оригінал боргової розписки ОСОБА_2 від 13.10.2010, наявність якої, в силу положень ст. 545 ЦК України, вказує на те, що ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, грошові кошти кредитору ОСОБА_3 не повернув.

Неправильне застосування судом норм матеріального права полягає в неправильному тлумаченні судом першої інстанції закону, зокрема положень ст. 548 та ст. 556 ЦК України. Так, допікаючи вільне (неправильне) тлумачення положень закону, суд першої інстанції вказав, що він вважає, що наслідки, передбачені ст. 556 ЦК України та умови договору поруки, щодо переходу всіх прав кредитора до поручителя, внаслідок повного виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, не настали оскільки і поручитель не повідомив про перехід права вимоги боржника.

В даному випадку судом не було взято до уваги те, що абз. 2 ч. 1 ст. 555 ЦК України, визначено правові наслідки неповідомлення боржника про вимогу кредитора та самостійного виконання поручителем зобов`язання, і цим наслідком є лише і виключно (без вільних трактувань, що допущені судом) - боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Інших наслідків неповідомлення поручителем боржника про вимогу кредитора законодавством не передбачено.

Внаслідок однобічності та упередженості розгляду, судом першої інстанції допущено і неправильне тлумачення положень ст. 548 ЦК України, адже суд витлумачив положення вказаної норми матеріального права, як таке, що дає підстави вважати договір поруки таким, що не має юридичних наслідків, оскільки його укладення не передбачено розпискою.

В даному випадку судом не було взято до уваги положення ст. 546, 553, 626 ЦК України. Окрім того, неправильне застосування судом норм матеріального права полягає в незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, зокрема із оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції взагалі не було застосовано положень ст. 512, 545, 553, 554, 556, 557 ЦК України.

ОСОБА_2 не виконував зобов`язань за позикою, обов`язок щодо повернення коштів виконував ОСОБА_1 як поручитель і станом на 28.12.2019 повністю виконав грошові зобов`язання позичальника за розпискою від 13.10.2010 року, при цьому сплатив позикодавцю за період з моменту укладення Договору поруки кошти в сумі 8 000 доларів США.

А тому незважаючи на безпідставні та жодним чином невмотивовані висновки суду першої інстанції до ОСОБА_1 , як поручителя, який повністю виконав обов`язок боржника ОСОБА_2 , перейшли права позикодавця перед позичальником в обсязі виконаного грошового зобов`язання, тобто на суму 8 000 доларів США, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 10.01.2020.

Окрім того, судом першої інстанції було порушено вимоги ст. 229 ЦПК України, як норми процесуального права, адже суд під час розгляду справи безпосередньо не дослідив докази у справі, зокрема не досліджував доказів зі сторони відповідача щодо виконання ним грошового зобов`язання.

Вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам визначеним ст. 263 ЦПК України, адже ухвалене без повного та всебічного з`ясування обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року встановлено в розмірі 2 102 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягуються, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 13.10.2010 (а.с.3) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 вісім тисяч доларів (64 тисячі гривень). Зобов`язався повернути до 20.10.2010. Згодом 31.09.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно якого ОСОБА_1 поручається перед ОСОБА_3 за виконання ОСОБА_2 обов`язків щодо повернення грошових коштів за розпискою від 13.10.2010 (а.с.4). Актом від 10.01.2020 (а.с.5) зазначається, що ОСОБА_1 , як поручитель, повністю сплатив суму боргу за ОСОБА_2 , які останній заборгував за розпискою від 13.10.2010, право на вимогу на суму 8 000 доларів США перейшло до поручителя. Претензії майнового характеру у позикодавця до поручителя відсутні. (а.с.5).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд мотивував своє рішення тим, що в судовому засіданні позивачем не надано доказів того, чи одержував відповідач відомості про те, що до позивача перейшло право вимоги за зобов`язанням, яке ґрунтується на позиції, чи надавав відповідачу (боржнику) докази переходу до нього права у зобов`язанні.

Тому суд вважає, що наслідки, передбачені статтею 556 ЦК України та умовами договору поруки, щодо переходу всіх прав кредитора до поручителя, внаслідок повного виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, не настали оскільки поручитель не повідомив про перехід права вимоги боржника, відтак у позивача, як у поручителя, не виникло право пред`явити зворотну вимогу до боржника (відповідача).

Під час судового розгляду стороною позивача неодноразово згадувалось про повідомлення відповідача про зміну кредитора, однак доказів на підтвердження вказаного твердження суду не надано, будь-яких клопотань, у тому числі перед судовими дебатами, позивачем не заявлено.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, в редакції чинній на момент звернення до суду, (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. У свою чергу договір поруки не був передбачений договором про отримання коштів (розпискою). Відтак за своєю суттю договір поруки можливо вважати таким, що не має юридичних наслідків для позивача.

Відтак суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних доказів, які би підтверджували законність прав його вимоги до відповідача, що у свою чергу порушує право відповідача. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 626 ЦК порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 20.02.2012 у справі №6-51цс11.

Статтею 511 ЦК України встановлено, що зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Вказана стаття визначає правовий статус суб`єкта зобов`язального правовідношення - третьої особи у зобов`язанні. Третя особа є додатковим суб`єктом зобов`язання, тобто вона не є стороною зобов`язання: боржником або кредитором. На відміну від сторін зобов`язання, тертя особа не породжує зобов`язання своїми діями, бере участь у зобов`язанні за волею якоїсь з його сторін.

Отже, статтею передбачене загальне правило участі третьої особи у зобов`язанні - зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. Тобто не можна без згоди особи покласти на неї обов`язок вчинити якусь дію або утриматися від вчинення такої дії. Зобов`язання може породжувати для третьої особи тільки права щодо боржника та (або) кредитора. Ця норма права прямо забороняє створення обов`язків сторонами договору для особи, яка не бере у ньому участь.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 31.09.2013 укладено договір поруки, відповідно якого ОСОБА_1 поручається перед ОСОБА_3 за виконання ОСОБА_2 обов`язків щодо повернення грошових коштів за розпискою від 13.10.2010.

Таким чином, оскільки договір позики (розписка) від 13.10.2010, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не забезпечувався договором поруки, що був укладений 31.09.2013 між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а зазначений договір поруки не створює обов`язків для відповідача, який не є стороною такого договору, у позивача ОСОБА_1 не виникло право на зворотну вимогу (регрес) до ОСОБА_2 по виконаним позивачем зобов`язанням за договором поруки від 31.09.2013.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Отже, судом першої інстанції дана оцінка всім доводам та запереченням сторін. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник