Справа №519/244/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

22.07.20 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Барановської З.І., секретаря - Гнатюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 грудня 2009 року між сторонами був укладений шлюб. Від даного шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14 листопада 2016 року на підставі рішення Южного міського суду Одеської області шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу, тобто з 2016 року, дитина проживає разом з позивачем. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати дитини деякий час спілкувалася з позивачем та з дитиною. Але останні два роки, мати, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, не переймається її потребами та проблемами, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач відмовляється надати подібний дозвіл, мотивуючи це тим, що в неї відсутній час для вирішення цього питання. На даний час позивач допомагає матеріально і належним чином дбає про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також, позивач хоче оздоровлювати дочку в морських та океанських кліматичних зонах, які є надзвичайно сприятливими для дітей такого віку. Позивач має бажання тимчасово виїхати з дитиною за кордон, а саме до Ізраїлю, для оздоровлення та відпочинку. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак Відповідач ухиляється від надання такого дозволу Позивач намагався зустрітися з відповідачем та домовитися про надання нотаріально засвідченого документу на виїзд дитини за кордон, однак відповідач на контакт не йде. У зв`язку з чим позивач просить суд надати йому дозвіл на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 та дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України: Австрію, Францію, Чехію, Болгарію, Хорватію, та інші країни Європи, а також у Туреччину, Ізраїль, Єгипет та Об`єднані Арабській Емірати на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею повноліття, тобто 2028 року у супроводі ОСОБА_1 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 .

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 31.03.2020 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

21.05.2020 до суду від відповідача надійшов відзив, згідно якого відповідач у повному обсязі не визнає зазначених позивачем у позовній заяві вимог, обставин та заперечує проти задоволення цієї позовної заяви. Твердження позивача щодо того, що відповідач за останні два роки участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, не переймається її потребами та проблемами, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, не доводиться позивачем відповідними доказами, які він додає до позовної заяви та не входить у предмет доказування у цій справі, та є такими, що не відповідає дійсності. Позивач не надав доказів суду щодо відмови відповідача надати відповідний дозвіл, хоча, зазначив інформацію, що не відповідає дійсності - мотив відмови від надання дозволу через відсутність часу відповідача, про звернення до відповідача, про не вихід на контакт, про намагання зустрітись із відповідачем. Крім того позивач у позові посилається на норми права, а саме ч.2 ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», що має назву «Порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном» та наступний зміст: «Оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється закордонними дипломатичними установами України», як наслідок, Позивач використовує не чинні норми права в обґрунтування позовних вимог. Також позивач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», що втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №682 від 26.11.2014. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набула чинності для України 27.09.1991, передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Однією з важливих фактичних підстав цього позову є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Однак, позивач лише у прохальній частині зазначає перелік держав, викладений диспозитивним чином без - відповідної мети, вказання місця та адреси перебування, конкретного строку виїзду. Абзац 2 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України регламентує, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Водночас Позивач просить суд отримати відповідний дозвіл до досягнення донькою повноліття, а повноліття доньки наступить ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не як вказує Позивач у 2028 році. Враховуючи правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 р. у справі №235/139/16-ц, дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку та закінчення. Законодавством України не передбачено надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон з метою її постійного проживання в іншій державі без згоди й супроводу батька та матері. Як вказано надання такого дозволу суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду України, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Також Верховний Суд України у справі № 643/1090/17 вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019), що є не припустимим. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки.

30.06.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої Позивач зазначає, що мати, тобто Відповідач, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, оскільки спільна дитина проживає разом із батьком та він займається вихованням, матеріальним забезпеченням, а також її розвитком, і варто підкреслити те, що предметом позову є надання дозволу на виїзд за кордон, а отже позивач, піклуючись про свою дитину, має бажання та можливість подорожувати разом зі своєю дочкою в інші країни світу, задля її відпочинку, фізичного та морального розвитку, що однозначно є сприятливим фактором для дітей такого віку. Також відмова відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон підтверджується відзивом на позовну заяву надану ОСОБА_2 , в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Те, що відповідач стверджує, що викладені позивачем факти у позовній заяві не відповідають дійсності та є надуманими, вважає, безпідставними з огляду на наступне. Звертає увагу суду, що для підтвердження доводів позивача, у судовому засіданні за необхідності, допитати дитину - ОСОБА_3 , що спростує всі доводи відповідача, оскільки вони є неправдивими та такими, що вводять суд в оману. Стосовно доводу відповідача щодо того, що на його думку, позивачем мало б бути зазначено країну до якої має виїхати дитина, строк дозволу, часового проміжку, а також те, що лише у прохальній частині зазначено перелік держав, викладений диспозитивним чином без відповідної мети, вказання місця та адреси перебування, конкретного виїзду зазначає наступне. На даний час, беручи до уваги складну ситуацію в країні, зумовлену поширенням вірусу, а також те, що Позивачем просто нереально наперед передбачити до якої країни забажає поїхати донька, в який час та коли буде фізична можливість поїхати за кордон, враховуючи різні життєві факти та обставини, вважаємо даний довод недоречним та необґрунтованим, а позовні вимоги та перелік держав, викладений диспозитивним чином у прохальній частині таким, що підлягають задоволенню. Щодо чинності норм права, якими обґрунтований позов зазначає наступне. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України закріплено обов`язок батьків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990, ратифікована Україною 27.02.1991, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Керуючись статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Тобто, через немотивоване ухилення Відповідача від надання дозволу на виїзд малолітньої дочки за межі України, позивач не має можливості здійснити виїзд разом з дитиною за межі України з метою її оздоровлення та відпочинку. Отже, так як на даний час дитина проживає разом з позивачем, мати дитини матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, не приймає участі у її вихованні, та вона ухиляється від надання дозволу на виїзд малолітньої дочки за межі України, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, вважаємо, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька без згоди матері, забезпечить найкращі інтереси дитини, гарантовані як міжнародними нормативно-правовими актами, так і законодавством України та дасть можливість позивачу оздоровлювати дочку в морських та океанських кліматичних зонах, які є надзвичайно сприятливими для дітей такого віку. У зв`язку з чим позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, позов не визнає, підтримує відзив.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 14.11.2016 шлюб між сторонами розірваний (а.с.9). Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 них народилася дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.10), яка проживає разом з позивачем, що не заперечувалося учасниками справи.

04.04.2020 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до ст.ст.141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

У відповідності до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 вказаної статті.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

У відповідності до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків…

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Важливою підставою для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

Не зазначення даних відомостей, фактично позбавляє одного із батьків дітей можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Отже, виходячи з положень СК України, ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа №14-244цс18 від 04 липня 2018 року).

Аналогічний висновок міститься у Постанові ВС від 07.11.2018 справа №757/22890-16-ц.

Проте, позивач не зазначив конкретний час виїзду дитини за кордон та проміжок перебування дитини в цій державі.

Також, суд звертає увагу на те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків може бути наданий рішенням суду лише за умови відсутності згоди другого з батьків.

Проте, позивач обмежившись вказівкою у позовній заяві, що неодноразово в усній формі звертався до відповідача, не надав доказів про звернення до відповідача із проханням надання останнім згоди на виїзд дитини за кордон, а саме до країн: Австрія, Франція, Чехія, Болгарія, Хорватія, та інші країни Європи, а також Туреччина, Ізраїль, Єгипет та Об`єднані Арабські Емірати , із визначенням мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на вказаній території до подання вказаного позову до суду, як і доказів відмови відповідача у наданні такого дозволу, оформленого у встановленому законом порядку на виїзд дитини, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру.

При цьому, суд приймає до уваги заперечення відповідача про те, що позивач не звертався до нього із проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон та вона готова надати такий дозвіл в установленому законом порядку.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази наявності спору між сторонами з приводу викладених в позові обставин.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 12, 81, 265 ЦПК України, ст.ст.141, 150, 153, 155 СК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері - відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І.Барановська