Провадження № 2/331/880/2020
ЄУН 331/892/20
14 липня 2020 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,
за участю : секретаря Постарнак М.М.,
позивачів : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Олександрівський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
11.03.2020 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_3 , за результатом розгляду якої позивачі просять: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є власниками квартири АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 930 виданим 06 жовтня 2000 року керівником органу приватизації Заапорізького електровозоремонтного заводу Тутовим А.І.
Окрім них, у зазначеній квартирі зареєстрована колишня дружина їх сина ОСОБА_3 , яка фактично з 2016 року не мешкає у зазначеній квартирі.
Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі створює позивачам певні складнощі у розпорядженні квартирою, адже вони вимушені нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обмежує їх права, як власників квартири. У добровільному порядку вирішити спір у позивачів не має можливості, оскільки ОСОБА_3 добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, у зв`язку з чим вони вимушені звернутися до суду.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , кожен в окремості, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та розглянути справу в заочному порядку.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові повідомлення. Причини неявки суду не повідомив.
Відповідач по справі ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, хоча про час день та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення. Причини неявки суду не повідомила, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надала.
Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин.
Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги пояснення позивача, та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.
Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено справу у підготовчне судове засідання (а.с. 20-21)
Ухвалою суду від 07 травня 2020 року підготовче провадження по зазначеній справі визнано закритим та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 47)
Суд, вивчивши позовні вимоги позивачів, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивачів, свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 930 виданим 06 жовтня 2000 року керівником органу приватизації Заапорізького електровозоремонтного заводу Тутовим А.І. (а.с. 12)
Окрім них, у зазначеній квартирі зареєстрована колишня дружина їх сина ОСОБА_3 , яка фактично з 2016 року не мешкає у зазначеній квартирі. (а.с. 19)
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2019 року шлюб між сином позивачів ОСОБА_7 та відповідачем по справі ОСОБА_3 розірвано. (а.с. 15-16)

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких вона знає приблизно з 1994 року та має з ними добрі сусідські стосунки. В їх квартирі вона буває часто, приблизно 1-3 рази на місяць. В квартирі проживають лише ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , окрім них ніхто більше постійно не проживав та не проживає.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких вона знає приблизно з 1994 року та має з ними добрі сусідські стосунки. Відповідача ОСОБА_3 востаннє бачила приблизно у 2016 році. Їх син зі своїми дітьми проживає окремо.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких вона знає 32 роки та має з ними добрі сусідські стосунки. Відповідача ОСОБА_3 востаннє бачила приблизно чотири роки тому. В квартирі проживають лише ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , окрім них ніхто більше постійно не проживає, та не проживає.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. ст.317,319 ЦК Україниособі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК Українивласник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно дост. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положеннястатті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей391,396 ЦК Українипозов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивачів докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ОСОБА_1 сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 840,80 грн. (а.с. 1), а тому, оскільки позов задоволено в повному обсязі сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263-265, 280 -282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання: : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання: : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. ( вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 24 липня 2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби ( COVID -19) процесуальні строки щодо подачі заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження заочного рішення продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

14.07.2020