КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2020 року місто Київ

Справа № 758/15886/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , в особі представників адвокатів Грека Анатолія Борисовича та Новікової Надії Іванівни на рішення Іванківського районного суду Київської області, у складі судді Гончарука Олексія Петровича, від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Просила визнати за собою, в порядку спадкування за заповітом, право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла її бабуся. За життя ОСОБА_7 склала заповіт на її користь.

На день смерті ОСОБА_7 залишилось спадкове майно, а саме: жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Спадщину після смерті ОСОБА_7 позивач прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини до Іванківської районної державної нотаріальної контори.

17 січня 2017 року позивач звернулася до Іванківської районної державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на жилий будинок їй було відмовлено, оскільки не було пред`явлено правовстановлюючого документу на вищевказаний будинок.

У зв`язку з тим, що Іванківська районна державна нотаріальна контора не мала можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, звернулася з даним позовом до суду.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на спадкове майно її бабусі ОСОБА_7 , а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Будинок розміром житлової площі 13,3 кв.м., розміром загальної площі 63,9 кв.м., в плані під літ. «А», веранда «а», сарай «Б», убиральня «В», ганок, колодязь.

Особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , в особі представників адвокатів Грека А.Б. та Новікової Н.І. з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову. Послалася на те, що вказане рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Cуду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7

17 січня 2017 року державний нотаріус Іванківської районної державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. Яка мотивована тим, що у ОСОБА_5 відсутні документи, що посвідчували права власності на спадковий будинок.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 04 березня 2008 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 червня 2008 року, в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання дійсною угоди купівлі продажу жилого будинку з господарськими приміщеннями та визнання права власності на нерухоме майно, а також у задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 і ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Відповідно до довідки та актів Заруддянської сільської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з 15 травня 2004 року постійно проживають в АДРЕСА_1 , сплачують за комунальні послуги та проводять поточні ремонти у спірному будинку.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів, виходить з такого.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін(пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Отже, можливість інших суб`єктів, брати участь у цивільному процесі в якості позивачів і відповідачів у цивільному процесі обмежена.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц(пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Позивач, звернувшись до суду з наведеним позовом щодо захисту його прав, фактично впливає й на права осіб, які також претендують на вказаний будинок, про наявність яких ОСОБА_5 було відомо та спір між якими вже розглядався в судах.

Суд першої інстанції, який задовольнив позов, не визначив реальний суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, не дослідив обставин справи та передчасно дійшов до висновку про задоволення позову.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а тому рішення районного суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через порушення судом норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , в особі представників адвокатів Грека Анатолія Борисовича та Новікової Надії Іванівни задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_5 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура