Справа № 626/1467/20
Провадження № 2/626/468/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

20.07.2020 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Дудченка В.О.,

за участю секретаря Зінченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краснограді, у відсутності сторін, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 121816,39 грн. та судового збору у розмірі 2102,00 грн.

На підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що 10.11.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 зобов`язувалася сплачувати кредитні кошти, але взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.03.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 121816,39 грн, з яких:

- заборгованість за тілом кредита- 747,76 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками - 109705,05 грн.;

- заборгованість за пенею -5086,61 грн.;

- штраф (фіксована частина)-500,00 грн.,

- штраф (процентна складова)-5776,97 грн.,

які позивач просить стягнути з відповідача.

Від представника позивача до суду надійшла письмова заява в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка подала до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала, оскільки останній платіж за кредитом здійснювала у січні 2015 року, після чого жодних добровільних платежів не проводила, а отже спливли строки позовної давності за вимогами позивача про стягнення заборгованості, які вона просить застосувати, в задоволенні позову відмовити. Платежі, які зазначені в роздруківках заборгованості, а саме: 28.02.2018 року в сумі 0,91 коп., 14.12.2018 року в сумі 0,48 коп., 10.01.2019 року в сумі 12.00 грн., вона не здійснювала, а відбулося списання коштів банком самостійно без її згоди.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.

Перевіривши письмові докази у справі, суд вважає позов АТ КБ "ПриватБанк" таким, що не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 10.11.2010 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у Анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає договір про надання банківських послуг.

На підтвердження вимог позивач надав копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періода», копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с.15-41).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором станом на 31.03.2020 року становить 121816,39 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредита- 747,76 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками - 109705,05 грн.;

- заборгованість за пенею -5086,61 грн.;

- штраф (фіксована частина)-500,00 грн.,

- штраф (процентна складова)-5776,97 грн. (а.с.5-7).

Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд зазначає наступне.

Правовідносини між сторонами у цій справі виникли на підставі договору кредитування.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.11.2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК.

У Довідці про умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 10.11.2010 року, яка підписана відповідачкою, процентна ставка зазначена 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, встановлена відповідальність у вигляді комісії, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість кредитом станом на 31.03.2020 року, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також нараховану пеню за кредитом.

В той час, з наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідачу були нараховані проценти за користування кредитом, пеня та штрафи після закінчення строку дії договору, який відповідає строку дії картки,

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

За таких обставин позивач має право на відшкодування тіла кредиту, а також відсотків та неустойки, нарахованих в межах строку дії кредитного договору, але не після закінчення строку його дії.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка стверджує, що останній платіж по кредиту вона здійснювала у січні 2015 року, тому навіть у разі наявності заборгованості сплив строк позовної давності для звернення позивачем до суду із вимогою про стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №2120/12694/12, постанови від 21.03.2018 року у справі №441/569/17 та постанови від 28.03.2018 року у справі №332/3802/14-ц перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - за сплавом останнього дня місяця дії картки ( ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається із довідки АТ «ПриватБанк», 10.11.2010 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку НОМЕР_1 , з терміном дії до 09/14, а 12.03.2013 року кредитну картку НОМЕР_2 , з терміном дії до 11/16.

Оскільки строк дії картки скінчився у листопаді 2016 року, з 01.12.2016 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі, але позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_1 26.06.2020 року, тобто поза межами строку позовної давності.

При цьому суд не вважає перериванням строку позовної давності переказ коштів між рахунками 28.02.2018 року в сумі 0,91 коп., та автоматичне списання боргу з картки НОМЕР_4, а саме 14.12.2018 року в сумі 0,48 коп., 10.01.2019 року в сумі 12.00 грн.

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 Верховний Суд України зробив висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Так після закінчення строку дії кредитної картки, а також за відсутністю погоджених умов кредитування щодо автоматичного списання коштів з інших рахунків відповідача на погашення боргу, автоматичне списання коштів з рахунку позичальника без ініціювання цієї дії самим позичальником та поза його волею, не може вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 28.08.2019 року по справі №623/1362/18.

При цьому з виписки по рахункам ОСОБА_1 вбачається, що автоматичне погашення простроченої заборгованості здійснювалося з карти НОМЕР_4 , яка не видавалась відповідачу, але доказів належності вказаної карти ОСОБА_1 позивач не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої банком заборгованості за кредитним договором від 10.11.2010 року.

У відповідності до ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Харківський апеляційний суд через Красноградський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя