ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1596/18Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/337/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представників сторін ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду від 28 грудня 2019 року (головуючий суддя Федорончук В.Б., повний текст рішення складено 08 січня 2020 року) у справі № 595/1596/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи органу опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право на користування житлом по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначив, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому крім нього разом з іншими членами сімї зареєстрований також його внук відповідач ОСОБА_4 , який за даною адресою не проживає з 2008 року. Він неодноразово звертався до відповідача із проханням знятися з реєстраційного обліку, проте його звернення залишилися безрезультатними. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача за даною адресою створює йому перешкоди у реалізації права на отримання житлових субсидій, відповідач не проживає понад рік, позивач просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Бучацького районного суду від 28 грудня 2019 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що ОСОБА_4 на момент реєстрації його в даному будинку був малолітнім та проживав разом з матір`ю ОСОБА_5 , яка з його батьком ОСОБА_6 розірвали шлюб, а протягом останніх років він не проживає у вищевказаному будинку, а проживає разом зі своїм батьком за його місцем проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити а рішення суду залишити без змін, вважає рішення суду законним і обгрунтованим.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача заперечила відносно апеляційної скарги та пояснила. що рішення суду відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 111, виданої 09.09.2019 року Бучацькою міською радою Тернопільської області, у будинку по АДРЕСА_1 крім позивача зареєстровані відповідач ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_7 , неповнолітній ОСОБА_4 в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 2008 року не проживає.

Відповідно до висновку №22-1554/01.01-22/04 від 19.11.2019 року орган опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації з врахуванням того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечений житлом та з 2010 року проживає в батьківській хаті, в АДРЕСА_2 , вважає за доцільне визнати неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обгрунтованим, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того, що житло в АДРЕСА_2 придатне для проживання та що неповнолітній ОСОБА_4 там проживає; неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає; неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом.

З таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 4 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Місцевим судом при ухваленні рішення порушено вимоги згаданої норми права, а саме не повно зясовано обставини справи, дано неправильне тлумачення нормам матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою позову є не проживання з 2008 року відповідача, що є членом сімї позивача, у власному житловому будинку останнього.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного Кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Отже дана норма регулює правовідносини між власником майна та членом його сімї, які відносяться до цивільних правовідносин. Встановленню на підставі належних доказів підлягає відсутність особи понад рік та поважність причин відсутності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 заперечуючи проти позову пояснив, що він зареєстрований за місцем проживання матері ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 , однак через непорозуміння між батьками проживає з батьком ОСОБА_6 , навчається в Львівському національному університеті імені ОСОБА_8 на юридичному факультеті та тимчасово проживає в АДРЕСА_3 .

Факт проживання відповідача у будинку в АДРЕСА_2 разом із батьком ОСОБА_6 не заперечив й останній, який брав участь у судовому засіданні як законний представник відповідача ОСОБА_4 .

У своєму висновку №22-1554/01.01-22/04 від 19.11.2019 року орган опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації вказав, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечений житлом та з 2010 року проживає в батьківській хаті, в АДРЕСА_2 , а тому вважає за доцільне визнати неповнолітнього ОСОБА_4 , таким, що втратив право на користування житловим приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

У справі відсутні докази, які б підтверджували поважність причин не проживання відповідача у житловому будинку позивача понад рік.

Відповідач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час предявлення позову у вересні 2018 року йому виповнилося 16 років.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З врахуванням наведеного є підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_4 , що є внуком позивача, у його власному будинку не проживає з 2010 року без поважних причин, а тому вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. згідно частини 2 статті 405 Цивільного Кодексу України. є підставними і обгрунтованим, а тому позов слід задовольнити.

Твердження відповідача та його представника про те, що він є неповнолітній а відтак не може бути відповідачем у справі. колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Статтею 47 ЦПК України встановлено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Встановлено, що дана справа виникла саме з відносин, у яких відповідач особисто є учасником. Окрім цього його інтереси у судовому засіданні представляв законний представник ОСОБА_6 .

Стосовно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.2, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду від 28 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_4 визнати таким, що втратив право на користування житлом по АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2020 року.

Головуючий

Судді