Ухвала

Іменем України

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 672/188/20

провадження № 61-9378ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач),

Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 10 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яку обґрунтовував тим, що на підставі виконавчого листа № 2-1010, виданого 04 січня 2011 року Городоцьким районним судом Хмельницької області, відкрито виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на утримання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 29 листопада 2010 року до досягнення ними повноліття. Вказував, що при відкритті виконавчого провадження державний виконавець не пересвідчився у відповідності виконавчого документа вимогам Закону України «Про виконавче провадження». У виконавчому листі відсутні дані про найменування стягувача, його місцезнаходження та ідентифікаційний код. Вважає, що виконавче провадження відкрито з порушенням вимог закону.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу ДВС Городоцького районного управління юстиції від 26 січня 2011 року про відкриття виконавчого провадження № 23934351 та зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий лист стягувачеві.

Ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 10 березня 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на час відкриття виконавчого провадження № 23934351 стягувачем аліментів був Хмельницький дошкільний дитячий будинок спеціального призначення, зазначені в скарзі ОСОБА_1 недоліки постанови про відкриття виконавчого провадження носять формальний характер і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2020 року ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 10 березня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що установивши, що викладені в скарзі недоліки виконавчого документа містять формальний характер, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що постанова державного виконавця винесена з дотриманням вимог закону, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Судами установлено, що постановою заступника начальника відділу ДВС Городоцького районного управління юстиції Гика В.С. від 26 січня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1010, виданого 04 січня 2011 року Городоцьким районним судом, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 29 листопада 2010 року до досягнення ними повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно копії виконавчого листа № 2-1010, виданого 04 січня 2011 року відомості про стягувача у виконавчому документі зазначені, проте у графі для внесення відомостей про місце роботи боржника.

Відповідно до довідки дитячого будинку Хмельницької обласної ради № 206 від 05березня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно перебували у Хмельницькому дошкільному дитячому будинку спеціального призначення з 29червня 2010 року по 21лютого 2011 року, тобто на час видачі виконавчого листа з виконання рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2010 року № 2-1010 та відкриття виконавчого провадження № 23934351 з виконання даного рішення суду.

Звертаючись із даною скаргою до суду ОСОБА_1 посилався на те, що виконавчий лист не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому листі відсутні дані про найменування стягувача, його місцезнаходження, ідентифікаційний код.

Вимоги до виконавчого документа закріплені у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», від 1999 року у редакції Закону, чинній на час пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Так, у виконавчому документі зазначаються, зокрема: ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) стягувача і боржника, їх місце проживання чи перебування, індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи, місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Невідповідність виконавчого документа вимогам статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 6 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року).

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію (пункт 1 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц (провадження № 61-31681св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16 (адміністративне провадження № К/9901/21841/18). Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14.

Таким чином, можна зробити висновок, що сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що на час відкриття виконавчого провадження № 23934351 стягувачем аліментів за виконавчим листом був Хмельницький дошкільний дитячий будинок спеціального призначення, вірно виходив із того, що зазначені у скарзі ОСОБА_1 недоліки постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою, з урахуванням цього суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 10 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко