Постанова

Іменем України

23 липня 2020 року

м. Київ

справа № 207/2067/17

провадження № 61-16195св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді

Погребняк Т. Ю. від 07 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В., від 29 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року акціонерне товариство комерційни банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради, про виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що 07 листопада 2016 року

АТ КБ «ПриватБанк» набув у власність житловий будинок

АДРЕСА_1 . Після набуття у власність цієї нерухомості банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання в ньому осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підлягають виселенню із вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року,

у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, був набутий іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів

АТ КБ «ПриватБанк», наданих ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 08 травня 2007 року, тому виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР є неможливим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник втратив право власності на будинок, відповідно й втратив право користування ним, а тому банк має право вимагати виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

11 вересня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 травня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 33 375 грн зі сплатою 1,17 % на місяць на строк з 08 травня 2007 року по 07 травня 2017 року.

Цього ж дня, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань,

банк та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого є належний останній на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а. с. 68).

07 листопада 2016 року за банком зареєстровано право власності на житловий будинок на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки (а. с. 5).

Установлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, був набутий

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, тобто не за кредитні кошти.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі

№ 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження

№ 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що

житловий будинок АДРЕСА_1 , який є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якого просив позивач, був придбаний не за рахунок коштів, наданих АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4. на підставі укладеного між ними кредитного договору від 08 травня 2007 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК УРСР спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року- без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара