Справа № 569/2493/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Рибачик О.А.,

за участі представника позивача - адвоката Савонік Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 175 496,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 29 листопада 2010 року працював на ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на посаді заступника начальника фінансового відділу. 26 січня 2018 року він звільнився з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (ст. 38 КЗпП України) згідно Наказу № 121-ВК від 26.01.2018 року. Проте, належну йому до виплати заробітну плату відповідачем ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» в строк встановлений законодавством виплачено не було, в зв`язку з чим він був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. 11 жовтня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення по справі № 569/8250/18 про стягнення з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 24 763 грн. 47 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 99 877 грн. 76 коп.

Зважаючи на те, що заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі була виплачена 27 грудня 2019 року, посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 175 496,37 грн.

Представник ПрАТ «Рівнеазот» - адвокат Поляк І.В. подала суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву ОСОБА_1 вважає безпідставною і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому просить зменшити заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3 000,00 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов"язкових платежів та посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов"язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо.

Заслухавши думку представника позивача - адвоката Савонік Н.І., дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пiдлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29 листопада 2010 року працював на ПАТ «РІВНЕАЗОТ» на посаді заступника начальника фінансового відділу (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»).

Наказом № 121-ВК від 26.01.2018 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

На день звільнення перед позивачем у відповідача існувала заборгованість з виплати заробітної плати, сума, яка підлягала виплаті при звільненні і становила 24 763,47 грн. Лише 27.12.2019 року в ході примусового виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.10.2018 року позивачу була виплачена вказана заборгованість, про що свідчить виписка по рахунку від 13 січня 2020 року.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату № 1534 від 07 травня 2018 року середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 складала 72,8503 грн.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведеного у додатках, сума до виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні в період з 12 жовтня 2018 року по 26 грудня 2019 року становить 175 496,37 грн.

Правильність вказаного розрахунку ПрАТ "Рівнеазот" не оспорює, а лише просить зменшити розмір, стягнутого з нього на користь позивача, середнього заробітку в зв`язку з його очевидною неспівмірністю із встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 24 763 грн. 47 коп. та є більш як у шість разів меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку стягнуто судом першої інстанції з відповідача (175 496 грн. 37 коп.).

Суд також враховує, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2018 року по справі № 569/8250/18 вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 99 877 грн. 76 коп., що більш як в три рази перевищує розмір невиплаченої при звільненні заробітної плати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що об`єктивним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що буде враховувати інтереси як працівника так і роботодавця, з огляду на всі обставини, що були досліджені судом є зменшення його з 175 496,37 грн. до 25 000,00 грн.

При поданні позову, позивачем сплачений судовий збір у сумі 1 755 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в розмірі 25 000 грн 00 коп. (25 000,00 грн. : 175 496,33 грн.)* 100%, що становить 14,24% від заявленої позивачем суми, а тому з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Рівнеазот» (33017, м. Рівне -17, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Рівнеазот» (33017, м. Рівне -17, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я.Тимощук