22-ц/804/2231/20
265/1679/15-ц

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„14 липня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 265/1679/15-ц
Номер провадження 22-ц/804/2231/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Галстян Г.Г.
учасники справи :
заявник АТ КБ «ПриватБанк»
заінтересовані особи державний виконавець Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ольховик Н. В., Кільченко Р. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2020 року головуючого судді Костромітіної О.О. зі складанням повного тексту судового рішення 12 травня 2020 року по цивільній справі за скаргою на рішення, дії, та бездіяльність державного виконавця,-
У березні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк»),в особі представника Сокуренка Є.С., звернулося до суду із скаргою на рішення, дії, та бездіяльність державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ольховик Н.В. (далі Лівобережний ВДВС у місті Маріуполі ).
Скаргу мотивовано тим, що 22 липня 2015 року Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MRT9GK04000016 від 22 грудня 2006 року в сумі 12 199,94 доларів США. 15 жовтня 2015 року судом видано виконавчі листи , у зв`язку з тим, що судове рішення боржником в добровільному порядку виконано не було.
11 травня 2019 року державним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі відкрито виконавче провадження № 59067013 (далі- ВП № 59067013) . 13 травня 2019 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника.
19 грудня 2019 року постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження» .
Підставою для повернення виконавчого листа стягувачу стало те,що згідно відповіді з ПФУ та ДФС боржник не працює,пенсію не отримує,відкритих рахунків в банківських установах не має,транспортні засоби за боржником не зареєстровані,на все рухоме та нерухоме майно накладено арешт,на рахунки боржника накладено арешт,згідно акту державного виконавця боржник за адресою : АДРЕСА_1 не мешкає .
Старшим державним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н.В. при винесенні постанови від 19 грудня 2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 59067013 , порушено вимоги ст.ст.18,36,48 Закону України « Про виконавче провадження» ,допущено бездіяльність,оскільки не вчинено дій з ефективного і своєчасного виконання судового рішення,не арештовано,не описано та не звернуто стягнення на нерухоме майно,що належить боржнику,не проведені інші дії для своєчасного та повного виконання рішення суду. Крім того , державний виконавець проігнорував вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5),оскільки не вжив належних заходів з розшуку боржника та його майна на яке можливо звернути стягнення. Повертаючи виконавчий документ стягувачу, державний виконавець керувався п.5 ч.1 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження»,яка передбачає,що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника , з*ясувати місцезнаходження боржника юридичної особи,місце проживання,перебування боржника-фізичної особи. Зазначені у постанові заходи щодо розшуку боржника є недостатніми та неефективними з огляду на те,що статтею 36 Закону України» Про виконавче провадження» визначено,що у разі відсутності відомостей про місце проживання,перебування боржника-фізичної особи,виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника. Аналогічні положення містяться в Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), якою також визначено,що за неможливості з*ясувати місцезнаходження боржника державний виконавець звертається з поданням до суду про розшук боржника. З постанови державного виконавця не вбачається ,що останній звертався до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника,що є порушенням ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень,тобто державний виконавець допустив бездіяльність.
При цьому ,згідно з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником виявлено будинок за адресою : АДРЕСА_2 ,що належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу № 8024 від 22 грудня 2006 року . На порушення вимог ст.55 Закону України « Про виконавче провадження» та ст.10 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень,державним виконавцем не було здійснено належних дій щодо виявлення майна боржника,не було проведено його арешт та опис,не здійснено жодних дій щодо передачі його на реалізацію,чим порушено права та інтереси стягувача і фактично звільнено боржника від виконання рішення суду. За таких обставин, допущена виконавцем бездіяльність порушує права скаржника, як стягувача, оскільки не здійснено жодних дій щодо звернення стягнення на майно, в тому числі, що є предметом іпотеки і належить боржнику та безпідставно повернуто виконавчий документ.
Відповідно до частини восьмої статті 48 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше,ніж один раз на два тижні-щодо виявлення рахунків боржника,не рідше,ніж один раз на три місяці-щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав,отримання інформації про доходи боржника.
Проте, дії визначені у ч.8 ст.48 Закону України « Про виконавче провадження « виконавцем у встановлені строки не проводились,що є підставою для визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною. В рамках ВП № 59067013 відсутні докази виконання державним виконавцем зазначених дій,що очевидно свідчить про порушення та невиконання вимог вищезазначеної статті закону. Враховуючи викладене , дії державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 грудня 2019 року у ВП № 59067013 є неправомірними .
Згідно статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня , коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
З витягу з офіційного сайту автоматизованої системи виконавчого провадження від 11 березня 2020 року виконавче провадження № 59067013 завершено. Таким чином,з відомостей наявних на офіційному сайті автоматизованої системи виконавчого провадження 11 березня 2020 року стягувачу стало відомо про порушення своїх прав,що ВП № 59067013 стосовно ОСОБА_1 завершено,тому скарга була подана 12 березня 2020 року ,тобто протягом десяти днів.
18 березня 2020 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області скарга була повернута без розгляду,оскільки не надіслано іншим учасникам справи копії скарги. Відповідно до ч.7 ст.185 ЦПК України,повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду,якщо перестануть існувати обставини,що стали підставою для повернення заяви. Згідно ч.2 ст.449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк,встановлений законом,якщо визнає причини його пропуску поважними,крім випадків,коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Нездійснення посадою особою (державним виконавцем ) своїх обов*язків, покладених на неї законом,не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав суб*єктів права на оскарження її незаконних дій. Просили поновити строк для подання скарги на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н.В. і прийняти скаргу до розгляду . Визнати дії старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. щодо повернення виконавчого документу № 265/1679/15-ц від 15 жовтня 2015 року стягувачу у ВП № 59067013-неправомірними. Скасувати постанову старшого державного виконавця від 19 грудня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 59067013. Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Ольховик у ВП № 59067013. Зобов*язати старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. здійснити всі необхідні дії визначені Законом України « Про виконавче провадження « щодо звернення стягнення на майно боржника для належного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 липня 2015 року по справі № 265/1679/15-ц .
З урахуванням заяви про закриття провадження в частині певних вимог від 24 квітня 2020 року, просили визнати дії старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. щодо повернення виконавчого документу № 265/1679/15-ц від 15 жовтня 2015 року стягувачу у ВП № 59067013 неправомірними, визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н.В. у ВП № 59067013, зобов`язати старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. здійснити всі необхідні дії , визначені Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на майно боржника для належного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року по справі № 265/1679/15-ц.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2020 року у задоволенні скарги АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дії старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. щодо повернення виконавчого документу № 265/1679/15-ц від 15 жовтня 2015 року стягувачу у ВП № 59067013 неправомірними, про визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н. В. у ВП № 59067013, про зобов`язання старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н.В. здійснити всі необхідні дії визначені Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на майно боржника для належного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року по справі № 265/1679/15-ц відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», в особі представника Сокуренка Є.С., просить скасувати ухвалу суду та задовольнити вимоги скарги, посилаючись на неповне дослідження обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилаючись на ст. 55, ч. 1, 3 ст. 450 ЦПК України, зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дії чи бездіяльність державного виконавця Бутузової К.В. не оскаржуються, тому скарга не підлягає задоволенню та в порушення норм закону судом не залучено до участі у справі посадову особу (державного виконавця), до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення прав чи свобод заявника. Крім того, зазначено, що скарга стосувалася постанови про повернення виконавчого документу від 19 грудня 2019 року, та дій і бездіяльності за період з дати відкриття виконавчого провадження 11 травня 2019 року до дати повернення виконавчого документа 19 грудня 2019 року, тобто в період перебування виконавчого провадження на виконанні у державного виконавця Ольховик Н.В. Тому, посилання суду першої інстанції, що на даний час, виконавчий лист №265/1679/15-ц знаходиться в провадженні державного виконавця Бутузової К.В. не має правового значення для справи. Також, зазначено,що відповідно до матеріалів справи, 01 квітня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження № 4с/265/21/20 по справі за скаргою АТ КБ «ПриватБанк». На підставі постанови про перевірку виконавчого провадження начальником Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі 23 квітня 2020 року винесено постанову про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 грудня 2019 року на підставі ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», отже постанова від 19 грудня 2019 року визнана незаконною, скільки суперечить закону, тому вимоги скаржника знайшли своє підтвердження у вигляді скасування оскаржуваної постанови самим органом ДВС, тобто останнім фактично визнано незаконність прийнятої постанови. Скаржником подано клопотання про закриття провадження в цій частині та судом закрито провадження, однак інші вимоги скарги заявник підтримав в повному обсязі. Проте, судом першої інстанції не з`ясовано, дії чи бездіяльність державного виконавця , що передували поверненню виконавчого провадження стягувачу, відповідали вимогам закону, були вони правомірними, чи було допущено бездіяльність державного виконавця. До того ж, з посланням на ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», зазначено, що державним виконавцем не було дотримано визначеної законом періодичності щодо виявлення майна та коштів боржника, державним виконавцем не надано належних доказів, що у боржника відсутнє рухоме майно та/або кошти на яке можливо було звернути стягнення, будь-які відповіді з відповідних органів суду виконавцем до суду надані не були, тому посилання суду в оскаржуваній ухвалі на те, що право заявника не було порушено, не заслуговують на увагу та є безпідставним. Зауважено, що державним виконавцем не вчинено жодної виконавчої дії попри те, що боржнику у виконавчому провадженні належить нерухоме майно, про що містяться відповідні відомості у Державному реєстрі прав власності.
11 травня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем зроблено відповідні запити до ПФУ, ДФС та МВС, для встановлення місця отримання доходів боржника та наявності відкритих рахунків боржника в банківських установах, а також щодо транспортних засобів зареєстрованих за боржником.
Під час попереднього виконання, а саме 07 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. Арешт накладено на все нерухоме майно боржника. Відповідну інформацію про арешт внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником зареєстрований будинок АДРЕСА_2 , який згідно договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року перебуває в іпотеці у «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» .
З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем 02 грудня 2019 року здійснено вихід за адресою зазначеною у виконавчому документі, а саме: пр. М.Жукова, 86-61 м. Маріуполь. У присутності представника стягувача АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що боржник за адресою зазначеною у виконавчому документі не мешкає, про що складено акт державного виконавця.
19 грудня 2019 року державним виконавцем , на підставі п. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану,яка отримана представником стягувача 26 грудня 2019 року.
Порядок звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна боржника та заставне майно регулюється ст.ст. 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження».Згідно п. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлені наступні обмеження щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 9 Закону передбачені заходи щодо збереження майна, що знаходиться в іпотеці.Протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Положення частини першої цієї статті, крім зупинення дії статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) Закону України "Про іпотеку", не поширюються на нерухоме майно фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб-суб`єктів малого і середнього підприємництва, місцем розташування якого є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після 01 січня 2018 року, або за договорами, до яких після 01 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Державним виконавцем в ході виконання рішення суду неодноразово було зроблені запити до ПФУ, ДФС та МВС щодо з`ясування місця роботи боржника, наявних відкритих рахунків, та зареєстрованих транспортних засобів, запити до Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб, щодо місця реєстрації боржника, на все рухоме та нерухоме майно боржника накладено арешт, винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до ПАТ «Альфа-Банк», АТ «Сбербанк», АТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Ощадбанк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», зроблено запити до Головного управління Держпродспоживслужби у Донецькій області, щодо наявності будь-якої техніки, яка зареєстрована за боржником, до Головного управління Держпраці у Донецькій області щодо наявності великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, до ДП "Український інститут інтелектуальної власності" щодо наявності за боржником в Єдиному реєстрі одержувачів контрольних марок для маркування примірників аудіовізуальних творів, фонограм, відеограм, комп`ютерних програм, баз даних, до Управління статистики у м. Маріуполі, щодо боржника, як засновника будь-якої установи, підприємства, організації, здійснювалися виходи державного виконавця за місцем реєстрації боржника разом із представником АТ КБ «ПриватБанк», ухвалою суду № 265/1679/15-ц від 13 травня 2020 року боржника оголошено у розшук.
Реєстрація місця проживання фізичної особи за певною адресою, не є доказом належності такій особі на праві власності об`єкта нерухомості, за адресою якого було здійснено таку реєстрацію проживання. Згідно сформованої інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, окрім будинку за адресою : АДРЕСА_2 , за боржником інших об`єктів нерухомості не зареєстровано.
Стягувачем АТ КБ «ПриватБанк» не надавалось до відділу ДВС будь-яких документальних підтверджень щодо наявності договору застави майна, щодо будь-якого майна ОСОБА_1 , зокрема і вищевказаного будинку.
Звернуто увагу на те, що нерухоме майно, що належить боржнику перебуває в іпотеці у «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» з 19 лютого 2007 року , стягувач АТ КБ «ПриватБанк» , не є заставодержателем ,передача нерухомого майна боржника в іпотеку відбулася до стягнення з боржника коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк» за виконавчим документом за рішенням суду від 22 липня 2015 року, тому задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк», щодо звернення на заставлене нерухоме майно, що належить боржнику не має законних підстав.
У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк»,що діє за довіреністю ОСОБА_4 , підтримала доводи апеляційної скарги .
У судовому засіданні апеляційного суду представник Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Бутузова К.В. підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу.
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився , належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання .
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає .
З матеріалів справи вбачається , що 22 липня 2015 року Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області ухвалив рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MRT9GK04000016 від 22 грудня 2006 року в сумі 12 199,94 доларів США,що ,згідно курсу НБУ на 21 січня 2015 року за 1 долар США 15,78 грн.,складає суму 192 515 грн.05 коп.
15 жовтня 2015 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області видано виконавчі листи у зв`язку з тим, що судове рішення боржником в добровільному порядку виконано не було.
Під час попереднього виконання , а саме 07 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника . Арешт накладено на все нерухоме майно боржника. Відповідну інформацію про арешт внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного Реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна щодо суб*єкта за боржником зареєстрований будинок АДРЕСА_2 ,який згідно договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року перебуває в іпотеці у « Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ « (т.2.а.с.20).
11 травня 2019 року державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя відкрито виконавче провадження № 59067013. Державним виконавцем зроблено відповідні запити до ПФУ,ДФС та МВС ,для встановлення місця отримання доходів боржника та наявності відкритих рахунків боржника в банківських установах,а також щодо транспортних засобів зареєстрованих за боржником ОСОБА_1 (т.2.а.с.39-46).
13 травня 2019 року винесено постанову про звернення стягнення на кошти боржника (т.2.а.с.21).
02 грудня 2019 року здійснено вихід за адресою зазначеною у виконавчому документі ,а саме АДРЕСА_1 .У присутності представника стягувача АТ КБ «ПриватБанк» ,що діє за довіреністю ОСОБА_5 ,встановлено,що боржник за адресою зазначеною у виконавчому документі не мешкає,про що складено акт державного виконавця (т.2.а.с.21).
19 грудня 2019 року постановою державного виконавця ,на підставі п.5 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження», у зв*язку з тим,що згідно відповідей з ПФУ та ДФС боржник не працює,пенсію не отримує.відкритих рахунків в банківських установах не має,транспортні засоби за боржником не зареєстровані,на все рухоме та нерухоме майно накладено арешт,на рахунки боржника в ПАТ «Альфа банк»,ПАТ «Сбербанк»,ПАТ «ПУМБ»,ПАТ «Райффайзен Банк Аваль «,ПАТ «Державний ощадний банк України» накладено арешт,згідно акту державного виконавця боржник за адресою зазначеною у виконавчому документі ,а саме АДРЕСА_1 не мешкає,було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу отримана представником АТ КБ «ПриватБанк» ,що діє за довіреністю ОСОБА_6 26 грудня 2019 року (т.1.а.с.179).

У зв*язку з не наданням державним виконавцем подання до суду про оголошення розшуку боржника ,постановою начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі про перевірку виконавчого провадження від 23 квітня 2020 року, скасовано постанову про повернення виконавчого документа 265/1679/15-ц стягувачу від 19 грудня 2019 року,винесену державним виконавцем Ольховик Н.В.

Виконавчий лист № 265/1679/15-ц знаходиться в провадженні державного виконавця Бутузової К.В., яка звернулася до суду з поданням про розшук боржника.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року задоволено подання головного державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бутузової К.В. та оголошено розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання : АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги про визнання бездіяльності та дій старшого державного виконавця Ольховик Н.В. неправомірними, про зобов`язання старшого державного виконавця Ольховик Н.В. здійснити всі необхідні дії, щодо звернення стягнення на майно боржника для належного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року по справі № 265/1679/15-ц, суд першої інстанції виходив з того,що оскільки наслідком визнання дій чи бездіяльності неправомірними є зобов`язання державного виконавця усунути порушення, а на момент вирішення скарги виконання виконавчого документу № 265/1679/15-ц здійснює старший державний виконавець Лівобережного відділу виконавчої служби у місті Маріуполі Бутузова К.В., дії чи бездіяльність якої не оскаржується, вона не може бути зобов`язана усунути порушення, які не допускала.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням обов`язковості виконання рішень.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Порядок звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна боржника та заставне майно регулюється ст.ст. 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, ст. 50 вказаного Закону визначає, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо:1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів;2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю;3) наявна письмова згода заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Згідно з ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначає наступні способи звернення стягнення предмету іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержатель.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Стаття 46 3акону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». За змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, положення Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику. Відповідно до порядку примусового звернення стягнення на майно боржника, визначеного статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на кошти боржника, а за їх відсутності - на інше майно боржника. Відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів та рухомого майна. Стаття 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок звернення стягнення на заставлене майно. Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до правової позиції ,викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6- 54цс16, положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь - якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження» ,виконавчий документ повертається стягувачу,якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника,з*ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи,місце проживання,перебування боржника-фізичної особи .

Відповідно до ч.5 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України).

Частиною другою статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Звертаючись до суду із скаргою АТ КБ « ПриватБанк» ,в особі представника ,що діє за довіреністю ОСОБА_7 , посилалося на те, що про наявність оскаржуваної постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 59067013 від 19 грудня 2019 року , банку стало відомо лише 11 березня 2020 року, з відомостей наявних на офіційному сайті автоматизованої системи виконавчого провадження. Скаргу було подано 12 березня 2020 року,тобто протягом десяти днів.18 березня 2020 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області скарга була повернута без розгляду,оскільки не надіслано іншим учасникам справи копії скарги. Відповідно до ч.7 ст.185 ЦПК України,повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду,якщо перестануть існувати обставини,що стали підставою для повернення заяви. Просили поновити строк для подання скарги на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Ольховик Н.В. і прийняти скаргу до розгляду(т.1.а.с.128-129) .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполдя Донецької області від 01 квітня 2020 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк звернення до суду із скаргою на дії (т.1..а.с.155).

Проте,суд першої інстанції не звернув уваги на те,що постанова про повернення виконавчого листа від 19 грудня 2019 року була отримана представником стягувача банку ОСОБА_6 , що діє на підставі довіреності № 6477-К-О від 22 жовтня 2019 року ,26 грудня 2019 року ,про що міститься запис в журналі розносній книзі для місцевої кореспонденції відділу , огляд якого був здійснений в суді апеляційної інстанції та копія витягу якого раніш надавалася суду першої інстанції (т.1.а.с.179,т.2.а.с.78).

Дана виписка з журналу-розносної книги для місцевої кореспонденції відділу є належним підтвердженням тієї обставини ,що про існування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 грудня 2019 року банку було відомо 26 грудня 2019 року .

При цьому банк звернувся зі скаргою на рішення,дії та бездіяльність державного виконавця 12 березня 2020 року .

Наведене , представником скаржника ,що діє за довіреністю ОСОБА_4 , у судовому засіданні апеляційного суду нічим не спростовано .

Відповідно до п. 5 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження:- сторонам,

-іншим учасникам виконавчого провадження,-також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особі - підприємцю під розписку.

Згідно до ст. 15, 16 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності.

Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.

Згідно копії довіреності № 6477-К-О від 22 жовтня 2019 року ,виданої АТ КБ «ПриватБанк» , в особі Голови Правління АТ КБ « ПриватБанк» Петра Крумханзл, уповноважено провідного юрисконсульта Маріупольської філії АТ КБ «ПриватБанк» Осовалюк М.О., представляти інтереси банку ,для чого йому надається серед іншого право,включаючи і такі права, як користуватися іншими процесуальними правами,наданими відповідним законодавством,вимагати виконання судових рішень,подавати документи,передбачені законодавством, до Державної виконавчої служби та приватних виконавців,з метою їх виконання та користуватися іншими правами сторін у виконавчому провадженні ,отримувати дублікати документів на майно,що перебуває в банку в заставі/іпотеці;-отримувати дані/витяги з державних реєстрів щодо майна ,що перебуває в банку в заставі/іпотеці.Для виконання наданих повноважень представнику надається право від імені банку підписувати,подавати,пред*являти та отримувати необхідні документи,посвідчувати своїм підписом копії документів та виконувати інші необхідні дії,пов*язані з цією довіреністю.Довіреність видано без права передоручення,вона є чинною строком на три роки до 22 жовтня 2022 року. З метою належного виконання повноважень за довіреністю представник також вправі підписувати,подавати та отримувати будь-які інші відмінні від названих вище документів,які хоч прямо і не зазначені в довіреності ,але передбачені чинним законодавством України та будуть необхідними для повного виконання дорученого (т.2.а.с.78).

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до положень статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою та другою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснив судам,що відповідно до статті 385 ЦПК України (2004 року) скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій -у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 -оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України (2004 року).

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Отже, дізнавшись 26 грудня 2019 року про наявність постанови та невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості, банк не був позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця у межах передбаченого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України десятиденного строку з дня порушення його прав , однак зі скаргою банк вперше звернувся лише 12 березня 2020 року (т.1.а.с.108-118).

Клопотання про поновлення процесуального строку банком не порушено.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, про зміст якої скаржник не міг не бути обізнаним, адже ЦПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом.

Таким чином, застосування відповідних процесуальних обмежень було передбачуваним для АТ КБ « ПриватБанк» і тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Скаржник як юридична особа, що багато років здійснює професійну банківську діяльність на ринку України із залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб і має значний досвід участі у судових процесах (як свідчать дані з Єдиного державного реєстру судових рішень), міг передбачити наслідки несвоєчасного звернення з такою скаргою.

Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув , належним чином не перевірив дотримання скаржником строків звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, не звернув уваги на зміст пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, не перевірив коли саме банк дізнався про порушення своїх прав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що отримання представником стягувача АТ КБ «ПриватБанк» ,що діє за довіреністю ОСОБА_8 Є ОСОБА_9 , в довіреності № 4439-К-О від 12 жовтня 2018 року якого зазначені такі ж саме повноваження ,як у ОСОБА_6 , відомостей наявних на офіційному сайті автоматизованої системи виконавчого провадження 11 березня 2020 року , не може бути підставою для поновлення строку на звернення до суду з відповідною скаргою, а тому висновок суду першої інстанції про поважність причин пропуску такого строку є безпідставним.

Доводи представника АТ КБ « ПриватБанк» ,що діє за довіреністю ОСОБА_4 , про те, що матеріали справи не містять доказів направлення юридичній особі АТ КБ «ПриватБанк» оскаржуваної постанови від 19 грудня 2019 року , і такі обставини є поважними причинами пропуску банком строку на звернення до суду із скаргою є необґрунтованими, оскільки обов`язок доведення часу, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення її прав, покладено саме на особу, яка просить поновити пропущений строк. Оскільки зі змісту скарги АТ КБ «ПриватБанку» вбачається, що скаржник дізнався про наявність оскаржуваної постанови від 19 грудня 2019 року із офіційного сайту автоматизованої системи 11 березня 2020 року, суд апеляційної інстанції вказане до уваги не бере, з огляду на відсутність інших доказів поважності причин пропуску строку.

Слід зауважити, що безпідставне поновлення строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ, слід дотримуватися відповідних положень ЦПК України, вміщених у розділі VIІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 449 цього Кодексу.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 (провадження № 12-297гс18).

Таким чином ,суд першої інстанції ,не звернув уваги на те,що АТ КБ «ПриватБанк» скаргу подано з пропуском встановленого для цього строку без клопотання про його поновлення,наслідком чого стало ухвалення судом помилкового рішення .

Оскільки , судом при постановленні ухвали порушено норми процесуального права,апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню,а судове рішення скасуванню з підстав,передбачених п.4.ч.1.ст.376 ЦПК України ,з ухваленням по справі нового рішення про залишення скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харьків) Ольховик Н. В. , заінтересована особа ОСОБА_1 , в зв*язку з пропуском строків її пред*явлення до суду , без розгляду.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково .

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2020 року скасувати .

Скаргу акціонерного товариства комерційного банку « ПриватБанк» на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харьків) Ольховик Наталії В*ячеславівни , заінтересована особа ОСОБА_1 -залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 липня 2020 року.

Судді: