ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Харків

Справа № 645/1177/20

Провадження № 22-ц/818/2694/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Заявник: Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щедріна Валерія Романівна,

Боржник: ОСОБА_1 ,

Стягувач: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року, постановлену суддею Бондарєвої І.В.,

за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щедріної Валерії Романівни про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щедріна В.Р. звернулася до суду з поданням, у якому просила тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Подання мотивоване тим, що у відділі (примусового виконання рішень) на виконанні перебуває виконавче провадження №58755781 з примусового виконання виконавчого листа № 643/1481/13-ц від 23 листопада 2016 року, виданого Московським районним судом міста Харкова, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором №0 від 3 серпня 2006 року у розмірі 187087 швейцарських франків 20 сантимів, що згідно курсу НБУ станом на 3 грудня 2012 року складає 1 611 012 грн. 91 коп. та з кожного по 1218 грн. 00 коп. судового збору.

Вказує, що державним виконавцем вжито ряд виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче проживання», щодо примусового виконання рішень, зокрема, направлено відповідні запити, накладено арешт на кошти та майно божника, направлено виклики та постанову про відкриття виконавчого провадження, яка отримана ОСОБА_1 . Проте, рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, боржником внесено на депозитний рахунок відділу лише 1668 грн., а також надано пояснення щодо невиконання рішення суду. Однак ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, на підставі чого державний виконавець просив обмежити боржника у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року задоволено подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щедріної Валерії Романівни про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Тимчасово обмежено боржника - громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, до повного виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Ухвала суду мотивована тим, що боржник ОСОБА_1 за викликами до приватного виконавця не з`являється, жодних дій, направлених на виконання своїх зобов`язань за виконавчим провадженням, окрім сплати 1668,00 грн., не вчинив, не надав державному виконавцю даних про наявність у нього майна, на яке можливо накласти стягнення, проте постійно виїжджає за кордон у власних справах, що є достатніми підставами для задоволення подання.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу та відмовити у задоволенні подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом порушено ч.4 ст.441 ЦПК України, оскільки здійснено розгляд подання без участі державного виконавця, яку суд зобов`язаний був визнати обов`язковою.

Вважає, що факт ухилення боржника від виконання своїх обов`язків за рішенням суду не доведений державним виконавцем. Оскільки подання розглядалося негайно без виклику та повідомлення сторін, то ОСОБА_1 був позбавлений можливості довести суду, що ним було вжито усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Вказує, що судом не було з`ясовано дійсний фінансовий стан боржника. Щодо постійних перетинів кордону зазначає, що він здійснює комерційне представництво ТОВ «Мінікін» за договором про представництво від 1 квітня 2019 року та відповідно до його умов як посередник та ФОП представляє Товариство перед третіми особами при виконанні угод укладеними між ними з питань купівлі текстильних виробів, відібрання тканин та з цією метою здійснює регулярні виїзди за межі України за рахунок ТОВ «Мінікін» з метою отримання доходу, тобто задоволення подання державного виконавця унеможливить виконання трудових обов`язків боржником та позбавить єдиного джерела доходу.

Також стверджує, що судом невірно визначено правову природу зобов`язань покладених на боржника згідно судового рішення у справі №643/1481/13-ц, оскільки він є поручителем за договором укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк» №0/2 від 03.08.2006 на забезпечення виконання умов кредитного договору №0 від 03.08.2006 укладеного між ОСОБА_3 та Банком.

Крім того, боржник має у власності квартиру АДРЕСА_1 , у якій зареєстровані та проживають окрім нього дружина та неповнолітні донька і син. Вказане майно є предметом іпотечного договору №1435 від 13 липня 2006 року, укладеного на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №833/33-27/33/6-176 від 13 липня 2006 року. Відтак, ОСОБА_1 витрачає кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2006 року задля унеможливлення втрати своєї власності, в якій проживають члени сім`ї. Вказані обставини та фінансове становище позбавляють можливості боржника сплачувати за двома договорами одночасно.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець просить відмовити у її задоволенні у повному обсязі посилаючись на те, що боржником рішення суду не виконується, заборгованість не погашена, під час виконавчого провадження проведено ряд виконавчих дій, ознайомлено боржника з його правами та обов`язками. на вимогу боржником не надано декларації про доходи та майно, погашено лише 1668 грн., не дивлячись на систематичний перетин кордону України та здійснення ним підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець. Між тим, боржник все одно ухиляється від виконання рішення суду.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 3 квітня 2019 року державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області на підставі ст. ст. 3 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58755781 за виконавчим листом № 643/1481/13-ц, виданим 23 листопада 2016 року Московським районним судом м. Харкова, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором №0 від 3 серпня 2006 року у розмірі 187087 швейцарських франків 20 сантимів, що згідно курсу НБУ станом на 3 грудня 2012 року складає 1 611 012 грн. 91 коп. та з кожного по 1218 грн. 00 коп. судового збору.

14 травня 2019 року постановою державного виконавця виконавче провадження було передано до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області для подальшого виконання.

17 травня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 58755781 до виконання.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Виконавче провадження на час розгляду подання не закінчене.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, боржнику ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м. Також відстежується обтяження на нерухоме майно від 13 липня 2006 року, підстава виникнення - іпотечний договір від 13 липня 2006 р.

4 квітня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, а саме вищевказаної квартири та всього рухомого майна.

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають окрім ОСОБА_1 : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить Інформаційна довідка з реєстру територіальної громади м. Харкова.

22 травня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банківських установ для подальшого виконання.

23 травня 2019 року на особистому прийомі у державного виконавця боржнику ОСОБА_1 . було надано для заповнення декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи, проте на час розгляду справи декларація до відділу примусового виконання рішень від боржника ОСОБА_1 не надана.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з пам`яткою про права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, відповідно до якої йому роз`яснено його права та обов`язки.

05.11.2019 року боржником на депозитний рахунок відділу боржником було внесено лише 1668,00 грн. та 2 грудня 2019 року боржник ОСОБА_1 надав пояснення про те, що він тимчасово не виконує рішення суду тому, що кредит отримав ОСОБА_3 , який має договірні стосунки з банком.

Відповідно до відповіді Адміністрації Державної прикордонної служби України встановлено, що боржник з 08.04.2019 року перетинав кордон України, а саме:

08.04.2019 - виїзд - 10.04.2019 року - в`їзд;

02.05.2019 - виїзд - 04.05.2019 року - в`їзд;

15.05.2019 - виїзд - 17.05.2019 року - в`їзд;

27.05.2019 - виїзд - 30.05.2019 року - в`їзд;

21.07.2019 - виїзд - 23.07.2019 року - в`їзд;

29.07.2019 - виїзд - 31 07 2019 року - в`їзд;

14.08.2018 - виїзд - 16.08.2019 року - в`їзд;

27.08.2019 - виїзд - 30.08.2019 року - в`їзд;

12.09.2019 - виїзд - 14.09.2019 року в`їзд;

01.10.2019 - виїзд - 06.10.2019 року в`їзд;

14.10.2019 - виїзд - 19.10.2019 року в`їзд;

08.11.2019 - виїзд -14.11.2019 року в`їзд;

03.12.2019 - виїзд - 07.12.2019 року в`їзд;

19.12.2019 - виїзд - 21.12.2019 року в`їзд;

08.01.2020 - виїзд - 11.01.2020 року в`їзд;

29.01.2020 - виїзд - 01.02.2020 року в`їзд;

24.02.2020 - виїзд -

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 6 Закону № 3857-XII громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Як випливає з аналізу наведених положень закону підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у Листі від 01.02.2013 року, "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України", ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV (що кореспондується із п.19 ч.3 ст.18 Закону N1404-VІІІ), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Такі права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За змістом п. 19 ч. 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення частини 2 статті 12 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Отже, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку , запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону № 3857-XII та положеннями Закону № 1404-VIII, слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Щодо доводів представника боржника в частині неправильного застосування судом норм матеріального права, які полягали у застосуванні ст.441 ЦПК України без правових підстав, та порушенні норм процесуального права, що виражалось у розгляді подання без обов`язкової участі державного виконавця, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Також, п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Пунктом 3 частини 2 цієї ж статті встановлено, що учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

Разом із тим, всупереч зазначеним вимогам закону в матеріалах відсутні відомості, що розгляд подання відбувся за участю державного виконавця, на що вказував представник боржника в апеляційній скарзі.

Також, судова колегія не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права, оскільки вони зводяться лише до порушення судом процесуальної норми ст.441 ЦПК України і не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Матеріали справи містять копію Договору про представництво від 1 квітня 2019 року згідно якого ОСОБА_1 є представником ТОВ «Мінікін» у сфері торгового представництва та діє як посередник при укладенні угод та виконанні угод про постачання текстильних виробів тощо. За змістом договору представник зобов`язаний здійснювати відбір зразків тканин на території контрагентів довірителя, у т.ч. і за межами території України, тоді як довіритель зобов`язується компенсувати представнику усі витрати, понесені ним, у зв`язку із здійснення представництва.

Аналізуючи норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини слід зазначити, що в свою чергу, порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначено у ст. 441 ЦПК України, відповідно до якої питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

В даному випадку, державний виконавець не ставить в співзалежність регулярні перетини державного кордону боржником із наміром ухилитись від виконання зобов`язання, а звертається із поданням в якості санкції за невиконання його боржником.

При цьому, державним виконавцем не зазначено і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що обмеження ОСОБА_1 у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання боржником зобов`язань по сплаті боргу за рішенням суду.

Будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов`язань, та доказів, які б свідчили про те, що боржник саме таким чином ухиляється від виконання судового рішення виконавцем суду не надано.

Дані щодо перетину боржником державного кордону України не є доказом його ухилення від виконання рішення суду, а державним виконавцем не надано вагомих підстав для задоволення подання та обмеження боржника у праві виїзду закордон, оскільки право на вільне пересування гарантоване Конституцією України.

Матеріали справи свідчать про працевлаштування боржника на роботу, пов`язану із закордонними відрядженнями, що доведено ОСОБА_1 .

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Отже, в даному випадку відсутні підстави вважати про пропорційність меті застосування такого заходу, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки згідно покладених на ОСОБА_1 трудових обов`язків, останній здійснює відрядження за межі території України з метою отримання доходу, що передбачено його саме трудовими обов`язками.

З урахуванням викладеного та того, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, та дійшов передчасного висновку про обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Також, в матеріалах справи наявні пояснення боржника ОСОБА_1 та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про те, що боржник не переховувався та прибув у виконавчу службу.

Колегією суддів також враховується те, що згідно виконавчого листа ОСОБА_1 є солідарним боржником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З аналізу приписів ст.76 ЦПК України у системному зв`язку з ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що на державного виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

За таких підстав, задовольняючи вищевказане подання, суд першої інстанції обмежився виключно встановленням факту невиконання відповідного судового рішення, не зазначив при цьому достатньої аргументації про необхідність застосування вказаного обмеження та оцінки доказів, поданих державним виконавцем, зокрема щодо того, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Отже, доводи суду першої інстанції щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього, є помилковими та не узгоджуються з положеннями чинного законодавства.

Наведені державним виконавцем обставини у сукупності об`єктивно не свідчать про факт ухилення боржника від виконання вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні подання.

Разом із тим, матеріали виконавчого провадження, наявні в матеріалах справи, детально не вивчені судом першої інстанції, ним надана лише загальна оцінка доказів без з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні подання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щедріної Валерії Романівни про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 24 липня 2020 року