ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2562/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Мельникової І.Д., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення пені за прострочку сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 89667,76 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2014 по справі № 643/1955/14-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, до досягнення ним повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2014, але свої зобов`язання виконує не в повному обсязі, внаслідок чого з 11.02.2014 до 21.02.2019 виникла заборгованість по аліментам у сумі 89667,76 грн. Сума пені, нарахована на суму заборгованості відповідача, відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, складає більшу суму ніж заборгованість, тому необхідно стягнути з боржника 89667,76 грн неустойки за прострочку сплати аліментів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Московський ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області про стягнення пені за прострочку сплати аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення по сплаті аліментів у розмірі 89667,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 896,67 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що висновки суду не відповідають обставинам справи та рішення суду винесене без застосування належних норм матеріального права.

Вказав, що твердження суду про те, що він посилався на те, що не отримував рішення суду про стягнення аліментів, не відповідає дійсності, оскільки під звукозапис, і не в одному судовому засіданні, він вказував, що йому було відомо про стягнення рішенням суду аліментів в розмірі 1/3 від всіх видів доходу.

Послався на те, що оскільки він не отримував дохід, то проводив виплати в мінімально встановленому законом розмірі платив відповідний відсоток від прожиткового мінімуму на утримання дитини, що, як виявилося, було на порядок менше, ніж той обсяг, що нараховував державний виконавець.

Зазначив, що про наявність виконавчого провадження йому нічого не було відомо. Державний виконавець жодного разу не викликав його, не попередив про те, що він має платити аліменти у відповідному пропорційному відношенні не до прожиткового мінімуму на утримання дитини, а від середньомісячної заробітної плати по регіону.

Вважає, що суд повинен був зазначити про його доводи щодо відсутності відомостей про належний розмір аліментів через те, що ані державний виконавець, ані позивач до нього не зверталися в позасудовому порядку з питання спати аліментів в належному розмірі.

Вказав, що позивач під звукозапис вказала, що перераховані грошові кошти не є аліментами, а не те, що вона їх не отримувала, та жодним належним письмовим доказом не спростовані його письмові докази по перерахування коштів.

Послався на те, що він з позивачем не має жодних фінансових відносин, крім утримання дитини. Таким чином, якщо перераховані ним кошти не є аліментами, позивач мала довести суду інші підстави регулярної щомісячно оплати ним певної фіксованої суми. Безпосередньо регулярність та стабільність і фіксованість виплати ним коштів має також слугувати непрямим, але достатнім доказом, що ці кошти сплачувалися як аліменти. Якщо кошти були виплачені безпідставно, то позивач мала би повернути їх.

Зауважив, що суд не врахував той факт, що протягом тривалого часу він залишався безробітним і не мав доходу і майна. Таким чином, стягнув 100 відсотків пені за наявності об`єктивних обставин для застосування ч. 2 ст. 196 СК України.

Позивач не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

За правилом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2014 по справі № 643/1955/14-ц з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , було стягнуто аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, до досягнення ним повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2014.

Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, наданого державною виконавчою службою, ОСОБА_1 свої зобов`язання виконує не в повному обсязі, внаслідок чого з 11.02.2014 року до 21.02.2019 виникла заборгованість по аліментам у сумі 89667,76 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що, посилання відповідача на те, що йому не було відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2014 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, позивач був присутнім у судовому засіданні та визнав позов частково, а тому відповідач був обізнаний про необхідність сплати аліментів.

Крім того, надані відповідачем квитанції про перерахування позивачу аліментів на утримання дитини, суд не бере до уваги, оскільки у квитанціях не зазначено призначення платежу та факт сплати аліментів, відповідно до вказаних квитанцій, заперечувався позивачем у судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положенням статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За правилом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормою ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 572/1762/15-ц, надала наступний правовий висновок стосовно застосування правила ст. 196 СК України, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує щодо застосування відповідних норм права.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Наданий позивачем розрахунок пені суд визнає як належний, оскільки методика підрахунку пені у ньому відповідає вказаному висновку Верховного Суду.

Позивач в уточненому позові від 03.06.2019 просила стягнути пеню за прострочення виконання аліментних зобов`язань з 11.02.2014 по 21.02.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Державною виконавчою службою було надано розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_1 станом на 21.02.2019, яка складала 89667,76 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем у встановленому законом порядку оскаржений не був.

Положенням ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Так, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не був обізнаний про існування у відношенні нього виконавчого провадження, оскільки у матеріалах вказаного провадження, що були надані суду, міститься заява ОСОБА_1 від 31.05.2018 про залучення до матеріалів виконавчого провадження квитанцій про сплату аліментів (т. 1 а. с. 162).

Зазначене свідчить про те, що відповідач знав про існування виконавчого провадження ще до пред`явлення 02.08.2018 позову ОСОБА_2 .

Також, за недоведеністю колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що у відповідача наявні підстави для зменшення розміру пені відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України.

Положенням частини 1 ст. 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів свідчить про те, що дитина була позбавлена майна, що належить їй за законом. Стягнення пені за прострочення виконання аліментних зобов`язань є механізмом захисту порушеного права дитини на належне утримання.

З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення районним судом було додержано норм матеріального та процесуального права, доводи скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії О.В. Маміна.

О.Ю. Тичкова.