ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» липня 2020 року

м. Харків

справа № 639/6076/19

провадження № 22ц/818/3356/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , Харківська міська рада, представниця відповідача - Прядко Л.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року в складі судді Баркової Н.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

З урахуванням уточнень, позовні вимоги мотивує тим, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 11 грудня 2014 року Ѕ частини житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 . Земельна ділянка площею 526 кв м не приватизована. Згідно звіту про оцінку нерухомого майна станом на 29 травня 2019 року ринкова вартість Ѕ частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями складає 653 764 грн. Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року. Згідно звіту про оцінку нерухомого майна станом на 29 травня 2019 року ринкова вартість квартири складає 617 482 грн.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_5 склала на її ім`я заповіт на все майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . На день смерті вона проживала за адресою АДРЕСА_3 разом з нею, оскільки страждала на тяжкі захворювання, атеросклеротичну хворобу серця, онкологічне захворювання, а з 2017 року через похилий вік та хронічні хвороби стала потребувати постійного стороннього догляду та допомоги.

На час смерті ОСОБА_5 заповіт від 13 жовтня 2017 року не скасовано та не змінено.

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_5 і має право на обов`язкову частку в спадщині, як пенсіонерка за віком, але на спадщину не претендує і з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталась. Чоловік ОСОБА_5. - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На початку травня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її баби ОСОБА_5 , але постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16 травня 2019 року їй відмовлено у видачі цього свідоцтва у зв`язку з тим, що вона не надала документів, що підтверджують факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Просила встановити факт її постійного проживання разом з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено; встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 109,0 кв м, житловою площею 75,1 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; на квартиру загальною площею 39,3 кв м, житловою площею 16,9 кв м в цілому, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду у частині визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 109,0 кв м., житловою площею 75,1 кв м за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що у складі житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 є самочинно переобладнані приміщення, а саме: прибудова - літ. «а5» (приміщень № 1-6 (кухня) площею 11,5 кв м, 2007 рік забудови), приміщення 1-7 (санвузол) площею 3,6 кв м, а тому визнання права власності на майно, у складі якого є самочинне будівництво, у судовому порядку є порушенням норм матеріального права.

Вказала, що питання визнання права власності на самочинно побудовані приміщення 1-6, 1-7 судом взагалі не розглядалось.

Зазначала, що ОСОБА_5 не здійснено за життя будь - яких подальших дій для приведення у відповідність до вимог містобудівного законодавства вищезазначених самочинно побудованих приміщень.

Вважала, що позивач в обхід установленої процедури введення об`єкту до експлуатації, має намір легалізувати самочинно побудовані об`єкти.

Посилалася на те, що оскільки у спадкодавця не виникло права власності на самочинно побудоване нерухоме майно, то і перехід цього права до спадкоємця в порядку спадкування не можливий.

26 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що судовим рішенням визнано за нею право власності на нерухоме майно без врахування самочинно побудованої прибудови літ. «а5». Тому, питання щодо цієї прибудови судом першої інстанції не розглядалося.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Рішення суду в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , якій, в тому числі, належали Ѕ частина житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 109,0 кв м, житловою площею 75,1 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги про визнання право власності на вказане майно підлягають задоволенню.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року встановлено юридичний факт належності ОСОБА_8 технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та виданий на ім`я « ОСОБА_8 »; встановлено юридичний факт належності ОСОБА_8 Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харкові (а.с.12-16).

06 березня 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, загальна площа якого становила 123,4 кв м, житлова площа 74,8 кв м, самовільно переобладнане приміщення №1-3 площею 10, 6 кв м з підсобного під житлову) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що зроблений відповідний актовий запис №16075 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2018 року (а.с.43).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

13 жовтня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Саварінською Н.В., відповідно до якого заповідала все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належать на день смерті і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 41).

Вищезазначений заповіт зареєстровано в спадковому реєстрі та на час смерті ОСОБА_5 є чинним (а. с. 42, 46).

Постановою приватного нотаріуса Харківського МНО Мангушевої О.С. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16 травня 2019 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини (а. с. 45).

Із відповіді від 13 грудня 2019 року приватного нотаріуса Харківського МНО Мангушевої О.С. вбачається, що письмових заяв про прийняття спадщини або видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_1 не надходило, та спадкова справа не заводилась, оскільки звернення за спадщиною було після спливу встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, та ОСОБА_1 не надала документів, підтверджуючих факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою Харківська міська рада обґрунтовує її тим, що житловий будинок містить самочинно збудовані прибудови, а саме: прибудова - літ. «а5» приміщень № 1-6 (кухня) площею 11,5 кв м, 2007 року забудови, приміщення 1-7 санвузол площею 3,6 кв м, які у встановленому законом порядку не здано в експлуатацію. Отже, спадкодавець на набув права власності на самочинно побудоване нерухоме майно, а тому воно не може бути успадковано позивачкою.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Як вбачається з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 22 травня 2019 року житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 526 кв м та його загальна площа становить 124,1 кв м, житлова 75,1 кв м, допоміжна - 49 кв м. З характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами дійсно вбачається, що у 2007 році побудовано прибудову «а5» та ганок «а6» площею 19,2 кв м та 0,2 кв м відповідно.

Із інформаційної довідки від 27 травня 2019 року після обстеження на місці 22 травня 2019 року та проведення комплексу робіт вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 відповідає наступним характеристикам, а саме його загальна площа становить -124,1 кв м, житлова - 75,1 кв м, в тому числі, побудовано без дозвільних документів: прибудова літ. «а5», приміщення 1-6(кухня) площею 11,5 кв м, приміщення 1-7( санвузол) площею 3,6 кв м. Також, інформаційна довідка містить примітку, згідно з якою у зв`язку з уточненням про поточній інвентаризації, загальна площа житлового будинку літ. «А-1» ( без урахування площі побудованої без дозвільних документів) складає -109,0 кв м, житлова площа житлового будинку літ. «А-1» складає 75,1 кв м.

Між тим, як вбачається з уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 , окрім інших вимог, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 109,0 кв м, житловою площею 75,1 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, позивачкою зазначено площу житлового будинку без врахування площі самочинно прибудованих приміщень. Саме щодо цієї загальної площі житлового будинку - 109,0 кв м, а не 124,1 кв м, судом ухвалено рішення про задоволення позову. Згідно уточненої позовної заяви вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані приміщення загальною площею 15,1 кв м позивачкою не заявлялись та відповідно не були предметом судового розгляду суду першої інстанції, а тому, доводи Харківської міської ради щодо того, що позивач має намір легалізувати самочинно побудовані об`єкти в обхід установленої процедури введення об`єкту до експлуатації є безпідставними.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду Харківською міською радою не оскаржувалось та відповідно судовою колегією не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.