Ухвала

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 487/2178/19

провадження № 61-9626ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що наказом Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-о припинено його повноваження на роботі на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнивши його з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказ про його звільнення був прийнятий на підставі подання виконуючого обов`язки голови Державного підприємства «Адміністрації морських портів» України. Вищевказаний наказ він отримав 22 лютого 2019 року.

Позивач вважав, що звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути до нього застосовано, оскільки він не є посадовою особою в розумінні положень вказаної норми трудового права, а відповідно його звільнення є незаконним. Крім того, зазначав, що наказ видано у період його хвороби, про яку відповідача було повідомлено.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О, яким припинено його повноваження на роботі на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, поновити на вказаній посаді, стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою від 10 березня 2010 року, позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 21 лютого 2019 року. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 660 302,39 грн за період з 21 лютого 2019 року по 02 березня 2020 року. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як начальник Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» не є спеціальним суб`єктом до якого може бути застосовані положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім того, трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною другою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року апеляційні скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року змінено, викладено абзац другий та четвертий резолютивної частини в наступній редакції:

Визнати неповномірним та скасувати пункт 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту)».

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2019 року по 04 березня 2020 року в розмірі 660 302,39 грн. Рішення суду в частині судових витрат змінено. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 3 838,74 грн. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір у розмірі 960,50 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що Законом України «Про морські порти України», Статутом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Положенням про Миколаївську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» не передбачено право Міністерства інфраструктури України на припинення повноважень начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», як і законодавчо не встановлено підстав припинення таких повноважень. Не встановлений порядок та випадки припинення повноважень посадової особи і нормами КЗпП України, який регулює, поміж іншим, лише порядок звільнення вказаних осіб, а не припинення їх повноважень. З огляду на викладене, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з посади начальника Миколаївського морського порту, при цьому помилкове посилання суду першої інстанції на те, що начальник філії державного підприємства не є спеціальним суб`єктом, щодо якого може бути застосовано положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не вплинуло на правильність остаточного висновку щодо вирішення спору.

Водночас, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що лише пункт 1 вказаного наказу стосується звільнення позивача з займаної посади, у зв`язку з чим висновок суду про визнання та скасування наказу в повному обсязі є помилковим.

Крім того, змінюючи рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом викладення абзацу другого та четвертого резолютивної частини в іншій редакції, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, не зазначив, що стягнута сума без утримання податку й обов`язкових платежів.

У червні 2020 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» подало касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 753/4399/17, від 11 липня 2018 року у справі № 724/140/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 758/12403/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18, від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 711/5711/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.

Крім того, матеріали касаційного провадження містять клопотання заявника про зупинення виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року у справі № 487/2178/19 в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Клопотання обґрунтовано тим, що поворот виконання рішення у даній категорії справ не допускається, що може призвести до порушення прав та законних інтересів заявника.

Згідно зі змістом частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Перелік справ, у яких суди допускають негайне виконання судових рішень, визначений статтею 430 ЦПК України і включає справи про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Частиною восьмою статті 235 КЗпП України також передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Перевіривши доводи клопотання заявника про зупинення виконання судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення вказаного клопотання та наявності підстав для зупинення виконання оскаржуваного судового рішення з урахуванням вимог частини першої статті 430 ЦПК України, тобто за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Керуючись статтями 389, 394, 395, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року.

Витребувати з Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 487/2178/19.

Клопотання Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Зупинити виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року до закінчення касаційного провадження, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза один місяць.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик