ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» липня 2020 року

м. Харків

справа № 643/950/18-ц

провадження 22ц/818/1585/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

третя особа ОСОБА_2 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року в складі судді Майстренко О.М.

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину від 27 липня 2013 року йому належить Ѕ частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

12 травня 2014 року між ним та його братом ОСОБА_2 укладено письмовий договір, за яким ОСОБА_2 передав йому у власність, а він прийняв Ѕ частину квартири, сплативши раніше обумовлену суму грошей у розмірі 40 000,00 грн.

Вказав, що ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу брав на себе обов`язки щодо нотаріального посвідчення цього правочину, давши обіцянку протягом одного місяця виконати всі процедури щодо оформлення відповідних документів, які необхідно було надати нотаріусу та сплатити за їх оформлення. Однак, в подальшому ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення вказаного договору, посилаючись на фінансові ускладнення, а сплачені грошові кошти не повернув.

В листопаді 2018 року він довідався, що на квартиру накладено арешт, у зв`язку з невиконанням його братом боргових зобов`язань перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 64 803,29 грн.

Вказав, що наявність арешту не дає йому можливості за погодженням зі своїм братом здійснити продаж квартири та сплатити борг банку, таким чином порушуються його права як власника майна.

Просив звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладеного Московським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції постановою № 35730615 від 20 грудня 2012 року та постановою № 44841924 від 22 лютого 2014 року.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року стягнуто з нього на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в якості заборгованості за кредитним договором грошові кошти в розмірі 64 803,29 грн.

На виконання вказаного судового рішення був виданий виконавчий лист за № 2-6355/11 від 31 травня 2012 року.

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 13 вересня 2017 року накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності.

Зазначив що з діями державної виконавчої служби він не згоден, оскільки неодноразово звертався до представника стягувача та державного виконавця з пропозицією дозволити продаж арештованої квартири з метою сплати боргу, визначеного судом, але його пропозиції залишились без задоволення.

Посилався на те, що Ѕ частина квартири є його єдиною власністю на житло і другого житла він не має.

Вказав, що йому стало відомо про неможливість виготовлення технічної документації на арештовану Ѕ частину квартири, але будь-яких дій виконавча служба не вчинила.

Просив звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладеного постановою про опис і арешт майна Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13 вересня 2017 року за № 44841924.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено; звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладеного постановою Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 грудня 2012 року, ВП № 35730615 та 22 лютого 2014 року ВП № 44841924.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивачів судові витрати по справі.

Зазначив, що наразі відкрито виконавче провадження та проводяться виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-6355/11; що оскаржуване рішення суду обмежує та позбавляє передбачене законом право банку одержати задоволення своїх вимог у встановлений судовим рішенням спосіб захисту порушених прав.

26 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від позивачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони фактично виклали вимоги позовів. При цьому посилалися на те, що заборгованість банку ОСОБА_2 погасив, оскільки сплатив 28 500,00 грн та 02 квітня 2009 року повернув заставний автомобіль банку.

14 липня 2020 року від представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення, в яких представник банку зазначив, що правочин щодо нерухомого майна, укладений в письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації є нікчемним. ОСОБА_2 є боржником банку, тому права позивачів не порушені. Зазначив, що якщо ОСОБА_2 вважав, що при примусовому виконанні судового рішення його права порушені, він мав право звернутися до суду з відповідною скаргою на дії державного виконавця, а не з позовом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки права позивачів порушені накладенням арешту на Ѕ частину спірної квартири, вони підлягають захисту.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 27 липня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області (а.с.4, 140).

Аналогічне міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7008362 від 27 липня 2013 року (а.с.6, 142).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року виправлено описку, у справі № 2-6355/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 64 803,29 грн, судовий збір в розмірі 648,03 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн (а.с.8-9, 10).

На виконання вказаного рішення суду 31 травня 2012 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2-6355/11 (а.с.81-83).

Як вбачається з листа Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 14.6-35/5424 від 25 січня 2019 року виконавче провадження № 35730615 завершено 28 січня 2014 року на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція, що діяла до 05 жовтня 2016 року) за відсутністю майна у боржника та знищено відповідно до Інструкції про проведення виконавчих дій та до Інструкції з діловодства у районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 470/7 від 05 липня 1999 року (а.с.77).

Проте, постановою Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 44841924 від 22 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6355/11, виданого 31 травня 2012 року Московським районним судом м. Харкова (а.с.83).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 44841924 від 22 вересня 2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 64 803,29 грн, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с.88).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 44841924 від 28 грудня 2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 64 803,29 грн, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с.94).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 44841924 від 13 вересня 2017 року описано та накладено арешт на майно: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.111-112, 139).

12 травня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі Ѕ частини квартири, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 приймав у власність Ѕ частину квартири, яка належить продавцю на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом 27 липня 2014 року. За домовленістю сторін вказана Ѕ частина квартири продається за 40 000,00 грн. Цю суму коштів продавець отримав від покупця в момент укладення даного договору. ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок в строк через один місяць посвідчити даний договір в нотаріальній конторі (а.с.11, 38).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 1-5 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі, від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вказаний у Законі України «Про виконавче провадження» перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що позов про звільнення майна з-під арешту може бути заявлений власником цього майна, право власності якого оспорюється або не визнається, або особою, яка вважає себе власником майна.

Матеріали справи свідчать про те, що співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1 є позивачі. ОСОБА_2 є боржником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Наразі проводиться примусове виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку 64 803, 29 грн заборгованості за кредитним договором, судового збору в розмірі 648,03 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн. В рамках виконання судового рішення виконавчою службою накладено арешт на Ѕ частину спірної квартири.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 підставою для зняття арешту з вказаної квартири зазначив, що він уклав з братом в простій письмовій формі договір купівлі продажу Ѕ частини спірної квартири, на яку накладено арешт. Наявність арешту не дає йому можливості оформити належним чином цей правочин, оскільки його брат ухиляється від його нотаріального посвідчення, та сплатити борг банку, таким чином порушуються його права як власника майна. Проте, в силу статті 331 ЦК України у ОСОБА_1 не виникло право власності на іншу Ѕ частину вищевказаного майна, тому вважати, що його позов є обгрунтованим, підстав немає.

Подаючи позов до суду щодо зняття арешту з Ѕ частини арештованої спірної квартири, ОСОБА_2 посилався на те, що він не може сплатити борг банку, оскільки накладено арешт на спірну квартиру, яку він бажає реалізувати. Крім того, він не згодний з діями державного виконавця щодо накладення арешту на його квартиру.

Частиною 7 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Частинами 1, 5 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу, звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі відсутності технічної документації на майно, у зв`язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення такої документації здійснюється за зверненням виконавця в установленому законодавством порядку за рахунок додаткового авансування стягувача. У разі, якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня одержання відповідного повідомлення виконавця не авансує витрати, пов`язані з підготовкою технічної документації на майно, виконавчий документ повертається стягувачу, за умови що відсутнє інше майно у боржника, на яке можливо звернути стягнення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що борг його брат банку не сплатив, оскільки грошових коштів для сплати боргу у нього немає. Тому, вони і звернулися до суду з позовом для зняття арешту для реалізації цього майна.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є боржником банку, підстав для зняття арешту не вбачається.

Матеріали справи свідчать про те, що в ході проведених виконавчих дій як в рамках першого виконавчого провадження (ВП № 35730615), так і в рамках другого виконавчого провадження (ВП № 44841924) рішення суду боржником не виконано.

Наразі, як зазначив банк, триває примусове виконання судового рішення.

Тому, судова колегія звертає увагу також і на таке.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 56, 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Враховуючи, що підставою обтяження майна позивачів є постанова від 20 грудня 2012 року, винесена державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції в рамках виконавчого провадження ВП № 35730615; постанови від 22 вересня 2014 року та 13 вересня 2017 року, винесені державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції в рамках виконавчого провадження ВП № 44841924 та ВП № 44841924 з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року виправлено описку, у справі № 2-6355/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 64 803,29 грн, судовий збір в розмірі 648,03 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн, а підставою для звернення позивачів до суду є їхня незгода з зазначеними постановами державного виконавця, позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту повинні розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовів.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга банку - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 2209,80 грн, з кожного по 1104,90 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту та позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про звільнення майна з-під арешту - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2209,80 грн, з кожного по 1104,90 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.