Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 2-95/12

провадження № 61-46090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Денишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Микитюк О. Ю., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту володіння майном, фактів прийняття спадщини, визнання права власності на будинок у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 побудований його матір`ю- ОСОБА_4 та тіткою- ОСОБА_5 . Мати оформила право власності на Ѕ частини спірного будинку, а тітка не встигла це зробити. На час смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , він проживав у спадковому будинку та здійснював догляд за будинком, обробляв земельну ділянку, але до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся. Мати ОСОБА_4 17 липня 1984 року заповіла належну їй частину будинку своїй доньці (його сестрі) ОСОБА_6 , яка спадщину не прийняла, а тому він одержав право на спадкування за законом як спадкоємець першої черги.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив встановити факт володіння ОСОБА_5 Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ним після смерті матері ОСОБА_4 спадкового майна у вигляді Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ним після смерті його тітки ОСОБА_5 спадкового майна у вигляді Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 (його бабуся) ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіла належну їй Ѕ частини спірного будинку його матері ОСОБА_7 . Його бабуся померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а мати померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт прийняття матір`ю спадщини після смерті бабусі підтверджується довідкою сільської ради.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 (його матір`ю), що відкрилася після смерті ОСОБА_4 (його бабусі); визнати за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 січня 2013 року у складі судді Зубчук І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_4 на Ѕ частини житлового будинку та надвірних будівель АДРЕСА_1 . Визнано право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частини житлового будинку та надвірних будівель АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_1 встановлено факт володіння ОСОБА_5 Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що відповідно до статті 549 ЦК України спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або розпорядження спадковим майном та подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, тому право на спадкування після померлої ОСОБА_4 перейшло до ОСОБА_1 , який фактично прийняв спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 як спадкоємець за заповітом не прийняла спадщини, не подавала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері ОСОБА_4 , а тому вона не набула права на спадкове майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 січня 2013 року та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2013 року скасовано та постановлено нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні їхніх позовів.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 07 серпня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 930817 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (зазначена обставина встановлена постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року в справі № 278/2742/16-ц). Разом з тим ОСОБА_3 не залучено до участі у справі, а рішенням суду порушені його права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 10 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду у складі колегіїз п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання недійсними рішень Денишівської сільської ради Житомирського району, договору купівлі-продажу та державних актів на право власності на земельні ділянки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним рішення 11 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 08 червня 2007 року в частині виділення ОСОБА_10 земельної ділянки в розмірі 0,25 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним рішення 12 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 22 червня 2007 року в частині передачі ОСОБА_10 земельної ділянки у приватну власність по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 784780, виданий 02 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_3 придбав земельну ділянку в ОСОБА_9 , яка її придбала у ОСОБА_10 , який на момент продажу земельної ділянки не був її власником, а тому права ОСОБА_3 не порушено. Отже, апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому він просив залишити оскаржувану судову постанову без змін, оскільки вона прийнята при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 08 червня 2007 року ОСОБА_10 виділена земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 площею 0,25 га (а.с. 296). Рішенням Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 22 червня 2007 року земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га, передано ОСОБА_10 у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (зазначені обставини встановлені постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , треті особи: ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , про витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_9 , про припинення права власності внаслідок знищення майна № 278/2742/16-ц).

ОСОБА_10 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 784780, зареєстрований 02 серпня 2007 року Житомирським районним відділом Житомирської регіональної філії Центру ДЗК за № 93 (а.с. 297). Кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0241, адреса місця розташування: АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року ОСОБА_9 придбала у ОСОБА_10 земельну ділянку площею 2 500 кв. м із кадастровим номером :03:001:0241, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (зазначені обставини встановлені постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року в справі № 278/2742/16-ц).

Відповідно до довідки Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 19 березня 2008 року в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_9 , забудови відсутні (а.с. 327).

ОСОБА_9 20 березня 2008 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 151222, який виданий відділом земельних ресурсів у Житомирському районі та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 39.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 березня 2008 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 500 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:001:0241 (а.с. 324-326).

У пункті 6.1 вищевказаного договору купівлі-продажу, який у встановленому законом порядку не визнано недійсним в цілому або у його окремій частині, прописано, що земельна ділянка вільна від будівель та споруд.

07 серпня 2009 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 930817 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (зазначені обставини встановлені постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року в справі № 278/2742/16-ц).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року визнано недійсним рішення 11 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 08 червня 2007 року в частині виділення ОСОБА_10 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , в розмірі 0,25 га; визнано недійсним рішення 12 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 22 червня 2007 року в частині передачі ОСОБА_10 земельної ділянки у приватну власність по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 784780, виданий 02 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_10 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом до Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про встановлення факту володіння майном, фактів прийняття спадщини, визнання права власності на будинок у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 просив встановити факт володіння ОСОБА_5 Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ним після смерті матері ОСОБА_4 , спадкового майна у вигляді Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ним після смерті його тітки ОСОБА_5 спадкового майна у вигляді Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року ОСОБА_9 придбала у ОСОБА_10 земельну ділянку площею 2 500 кв. м, кадастровий номер :03:001:0241, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22 березня 2008 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_3 земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 березня 2008 року. 07 серпня 2009 року на підставі вказаного договору ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 930817 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року визнано недійсним рішення 11 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 08 червня 2007 року в частині виділення ОСОБА_10 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , у розмірі 0,25 га; визнано недійсним рішення 12 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 22 червня 2007 року в частині передачі ОСОБА_10 земельної ділянки у приватну власність по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 784780, виданий 02 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_10 .

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено частиною першою статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визначається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За змістом статті 30 ЗК України, який був чинним до 01 січня 2002 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

У свою чергу чинним ЗК України (частина перша статті 81 цього Кодексу) встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За умовами частин першої-другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Стаття 118 ЗК України визначає загальний порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, зокрема згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У статті 125 ЗК України (у редакції до внесення змін Законом України від 05 березня 2009 року № 1066-VІ) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування віднесено законодавцем згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України до одного із способів захисту прав громадян на земельні ділянки.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 30 ЗК України, який був чинним до 1 січня 2002 року, так і у чинній редакції статті 120 ЗК України, та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458 цс18).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року визнано недійсним рішення 11 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 08 червня 2007 року в частині виділення ОСОБА_10 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , в розмірі 0,25 га; визнано недійсним рішення 12 сесії п`ятого скликання Денишівської сільської ради від 22 червня 2007 року в частині передачі ОСОБА_10 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 784780, виданий 02 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_10 .

Розглянувши по суті позовні вимоги, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , встановивши факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_4 на 1/2 частини житлового будинку та надвірних будівель АДРЕСА_1 . Визнав право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частини житлового будинку та надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Питання щодо належності земельної ділянки по АДРЕСА_1 не було предметом перегляду суду першої інстанції, позивач не звертався із зазначеними позовними вимогами до суду.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про його скасування, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 22 березня 2008 року придбана ОСОБА_3 .

Разом з тим судом апеляційної інстанції не встановлено, чи порушуються рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 січня 2013 року права ОСОБА_3 .

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 8 листопада 2005 року.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечує рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 подана після спливу строку на апеляційне оскарження, а з матеріалів справи не зрозуміло, які причини пропуску цього строку були визнані апеляційним судом поважними, отже, встановленню підлягає підстава для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі та вирішуючи спір по суті, не перевірив поважності причин пропуску строку ОСОБА_3 на апеляційне оскарження.

Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У зв`язку з наведеним оскаржувану судову постанову апеляційного суду не можна вважати законною й обґрунтованою.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено не повно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2018 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк