ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1619/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року до Дзержинського районного суду міста Харкова звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У 2018 році відповідач, без відповідних дозвільних документів, без згоди сусідів, самовільно облаштувала на сходовій клітині тамбур зі встановленням вхідної двері, чим здійснила перешкоду не тільки для неї, а і для всіх мешканців будинку, також заподіяла незручності щодо користування вхідними дверима, позивач не має можливості для їх відкриття. У зв`язку з чим позивач просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні сходовим майданчиком шляхом демонтування перегородки.

ОСОБА_1 18.11.2019 подала клопотання, яке по суті є відзивом на позов. В клопотанні відповідачем зазначено, що вона має дитину 8 років та батьків похилого віку, з метою забезпечення безпеки батьків та дитини вона встановила між квартирами, у глухому куті сходової клітини стіну, яка з`єднує дві вхідні двері, попередньо поспілкувавшись з сусідами і отримавши від них згоду. Тільки одна сусідка ОСОБА_2 була не опитана з даного питання, так як в них виникли неприязні стосунки. ОСОБА_1 вважала, що жодним чином прибудова не перешкоджає ОСОБА_2 та просила відмовити у задоволені позову.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення.

Зобов`язано ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 ) усунути перешкоди ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) в користуванні сходовими майданчиком третього поверху другого під`їзду будинку АДРЕСА_4 шляхом демонтування перегородки з газоблоку та влаштованими дверима, до квартир 24,25, які розташовані на сходовому майданчику третього поверху другого під`їзду будинку АДРЕСА_4 за її рахунок та привести вказане приміщення в первісний стан.

Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що між сторонами тривалий час існують неприязні відносини, які 19.09.2018 перейшли у сварку та силовий конфлікт, в якому зі сторони позивача їй були нанесені тілесні ушкодження внаслідок чого гр. Жиліній була винесена підозра та відкрито кримінально провадження № 638/16071/18, яке на цей час знаходиться на розгляді у суді Дзержинського району, суддя ОСОБА_3 .

Вказала, що вона працює лікарем в 4-ій лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги та знаходиться на роботі цілодобово, має на вихованні неповнолітню дитину 8 років, яку виховує одна за допомогою своїх батьків похилого віку. Тому вона змушена була побудувати тамбур для безпечного переходу дитини з однієї квартири в іншу, попередньо отримавши усну згоду.

Вважає, що судом першої інстанції при вирішенні цієї справи не були залучені до участі Харківська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Харкова та Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_4 належить територіальній громаді міста та перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс» та управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Зауважила, що посилання у рішенні суду першої інстанції на норми Конституції України, законів України щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном може вважатися законним та обґрунтованим лише при наявності державної реєстрації права власності на таке майно та матеріали судової справи, що розглядається, не містять письмових доказів щодо державної реєстрації права власності позивача та інших співвласників вказаного будинку на спільне нерухоме майно.

Зазначила, що суд не з`ясував та не обґрунтував, у чому саме полягає порушення прав позивача та вона на теперішній час має вільний доступ до сходового майданчика.

Послалась на те, що частина житлового будинку, яку вона зайняла, не є сходами або сходовим майданчиком, а фактично є глухим закутком до її квартир АДРЕСА_5 № АДРЕСА_6 і 25, та не забезпечує життєдіяльність будинку. Обладнання вказаного тамбуру не перешкоджає позивачеві та іншим мешканцям будинку користуватися місцями загального користування, у тому числі й сходами.

Вважає, що висновки щодо порушення нею законів України зроблено судом без проведення будівельної експертизи або висновку спеціаліста.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції за правилом ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_7 Власником квартири АДРЕСА_8 є мати відповідача ОСОБА_4 (а. с. 28, 29).

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами у судовому засіданні, ОСОБА_1 самовільно облаштувала на сходовій клітинці 3-го поверху 2 під`їзду тамбур зі встановленими вхідними дверима.

З акту, складено КП «Жилкомсервіс», вбачається, що ОСОБА_1 самовільно, без необхідних дозвільних документів, виконала перебудову сходової клітини. На момент дослідження внутрішнього будинкові системи електрооснащення знаходяться в задовільному стані, електроенергія надається у штатному режимі. У зв`язку з чим стосовно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол № 25 за ст. 150 КУпАП. Та направлено на розгляд в комісію Шевченківського району по адміністративним правопорушенням (а. с. 38).

Відповідно до протоколу № 25 про адміністративне правопорушення від 17.09.2018, який складено начальником дільниці №6 КП «Жилкомсервіс», ОСОБА_1 виконала переобладнання сходової клітини, не маючи на те відповідних дозвільних документів, а саме побудувала тамбур (а. с. 31).

Постановою № 456 адміністративної комісії Шевченківського району при виконавчому комітету ХМР на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ст. 150 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 51 грн (а. с. 32). ОСОБА_1 штраф сплачено, про що свідчить копія квитанції (а. с. 33).

Отже, судом встановлено, що квартира позивача ОСОБА_5 та тамбур, який облаштувала відповідач ОСОБА_1 знаходяться на одному поверху та межують між собою.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що у ОСОБА_1 відсутні дозвільні документи на переобладнання та не отримано згоди співвласників багатоквартирного будинку на приєднання сходової клітки до своєї квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з додатком «Б» до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо).

Відповідно до пункту 1.3 рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. ст. 13, 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Разом із цим, власність зобов`язує та вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності інших громадян.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, допоміжні (підсобні) приміщення, якими, зокрема, є сходові клітки, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, не підлягають приватизації, не можуть бути поділені та виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При вирішенні справи районний суд обґрунтовано врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 642/4911/2016, оскільки вона є тотожною цій справі в контексті виниклих правовідносин.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що за відсутності відповідної експертизи порушення прав позивача на приміщення загального користування не доведені, оскільки останні прямо закріплені у ч. 2 ст. 382 ЦК України, де передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Тому є безпідставними посилання відповідача у доводах скарги на відсутність висновків відповідної експертизи з цього приводу. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідача була процесуальна можливість заявити клопотання про призначення експертизи, якою вона в судах першої та апеляційної інстанції не скористалася.

Відповідно до п. 1.4.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Факт самочинності побудови спірного тамбуру визнається учасниками справи та підтверджено протоколом № 25 про адміністративне правопорушення від 17.09.2018, який складено начальником дільниці №6 КП «Жилкомсервіс» стосовно ОСОБА_1 , та постановою № 456 адміністративної комісії Шевченківського району при виконавчому комітету ХМР.

Зазначена постанова встановлює винність ОСОБА_1 , є чинною та не була оскаржена відповідачем, що спростовує її твердження стосовно відсутності порушення прав позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що до участі у справі слід було залучити у якості третіх осіб Харківську міську раду та КП «Жилкомсервіс», оскільки розглянутий спір не впливає на права та обов`язки цих осіб.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості вчинити відповідні переобладнання за умови дотримання вимог закону щодо отримання належних дозволів.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії О.В. Маміна.

О.Ю. Тичкова.