Дата документу 21.07.2020 Справа № 333/7448/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/7448/17
Провадження №22-ц/807/755/20
Головуючий в 1-й інстанції Фунжий О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжі від 19 листопада 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОмегаБанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ОмегаБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивовано тим, що 24 червня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0710/0608/55-023, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді споживчого кредиту у розмірі 50 000 доларів США на строк до 24 червня 2018 р. зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором. Позивач стверджував, що зміст цього договору суперечить законодавству України та нормативно-правовим актам Національного банку України, що відповідно до ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Крім того, в порушення вимог ч.2 ст. 11, ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, у договорі не вказано детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг; вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; реальну процентну ставку; абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді; застереження щодо попередження про настання валютних ризиків; про інфляційне застереження, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки; умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку; тарифи, всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; порядок припинення дії кредитного договору; про дострокове розірвання кредитного договору; відповідальності кредитора при порушені умов договору; умов повернення і зарахування кредиту. Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів його в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту; кредитний договір укладено на умовах, що обмежують права споживача, з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідач з 24 червня 2008 р. згідно умов кредитного договору кредит в сумі 50 000 доларів США не надав, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним згідно ч.1 ст. 1051 ЦК України.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжі від 19 листопада 2019 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОмегаБанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що документи кредитної справи судом не досліджувались, відповідність копії заяви про видачу готівки №2793393/0332 від 24 червня 2008 року оригіналу не підтверджена, а вказана заява є єдиним доказом на підтвердження отримання кредитних коштів. Відповідно до копії заяви про видачу готівки вбачається, що такий спосіб видачі готівкової іноземної валюти, який зафіксований в заяві не відповідає вимогам нормативно-правових актів. Заява про видачу готівки позивачем не підписана. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем кредитних коштів у вигляді іноземної валюти за кредитним договором. Крім того, підписантом відповідно до кредитного договору від ВАТ «Сведбанк» була директор Запорізького відділення №4 ВАТ «Сведбанк» Тітова Анастасія Володимирівна, яка на момент підписання договору була директором Запорізького відділення №4 АКБ «ТАС-Комерцбанк», що додатково вказує на введення позивача фінансових послуг в оману.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ПАТ «Дельта банк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» в особі директора Запорізького відділення № 4 ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір (споживчий кредит під заставу житлової нерухомості). (а.с. 12-18, 49-55 т.1)

Того ж дня позивач отримав від банку Бюлетень продукту «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості для мережі «ТАС-Банк», в якому наведена інформація про умови кредитування, перелік необхідних документів, можливий розмір і строк кредиту, процентні ставки за кредитом у різних валютах кредитування, перелік додаткових комісій та витрат, порядок погашення кредиту та процентів, тощо. (а.с. 47-48 т.1)

Згідно кредитному договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000 доларів США на строк по 24 червня 2018 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (п.1.1. договору); кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника (п.1.2. договору); позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом; сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір зазначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1., п. 8.4. цього договору (п.1.3. договору); кредитні кошти призначені на споживчі потреби (п.1.4. договору); до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми, передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов`язаних з укладанням іпотечного договору, передбаченого п.2.1. цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування об`єкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до п.5.7. договору (п.1.5. договору); забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з зрушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об`єкта нерухомості. (п.2.1. договору).

Вказаним договором також встановлені порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором (розділ 3); обов`язку банку (розділ 4); обов`язки позичальника (розділ 5); права банку (розділ 6); права позичальника (розділ 7); відповідальність сторін (розділ 8); дострокове повернення кредиту (розділ 9); особливі умови (розділ 10); інші умови (розділ 11).

Згідно п.11.1. кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов`язані з підприємницькою діяльністю; загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. (а.с. 15 т.1)

До кредитного договору додано графік погашення заборгованості за кредитом, підписаний уповноваженим представником банку та позичальником. (а.с. 17-18 т.1)

Отримання позивачем кредитних коштів згідно вказаному кредитному договору підтверджена заявою ОСОБА_1 на видачу готівки від 24 червня 2008 р. (а.с. 86г т.3), випискою по особовому рахунку позивача. (а.с. 110-116 т.2)

Підписання кредитного договору позичальником в судовому засіданні не заперечується.

24 червня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» в особі директора Запорізького відділення № 4 ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, яким забезпечено належне виконання ОСОБА_1 вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 24 червня 2008 р. (а.с. 200-202 т.1)

20 червня 2009 р. позичальник ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення №1 Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» з завою про зміну умов кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 р. встановлення диференційованої ставки). (а.с. 245-246 т.1)

7 серпня 2009 р. ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення №1 Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» з завою про продовження строку кредитного договору на п`ять років. (а.с. 36 т.2)

6 березня 2012 р. ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення №1 Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» з завою про реструктуризацію кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 р. (встановлення диференційованої процентної ставки). (а.с. 166 т.1)

За змістом договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», продавець продав, а покупець купив права вимоги за кредитними договорами згідно акту приймання-передачі. (а.с. 131-140 т.1)

Згідно виписки по особовому рахунку № 9201 ОСОБА_1 24 червня 2008 р. на підставі договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 р. позивачеві надано кредит у розмірі 50 000 доларів США, в період з 10 липня 2008 р. до 25 травня 2012 р. здійснювалось погашення кредиту щомісячними платежами. (а.с. 110-116 т.2)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходи в з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, є: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 р., укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 , вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Зазначена в кредитному договорі інформація відповідає вимогам, зазначеним у ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції Закону України від 12 липня 2001 р.).

В судовому засіданні досліджено наданий представником відповідача бюлетень продукту «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості для мережі «ТАС-Банк» (а.с. 47-48), в якому наведено інформацію про умови кредитування, перелік необхідних документів, можливий розмір і строк кредиту, процентні ставки за кредитом у різних валютах кредитування, перелік додаткових комісій та витрат, порядок погашення кредиту та процентів, тощо. Факт отримання позивачем зазначеного бюлетеню підтверджується його особистим підписом у цьому документі.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки, укладаючи та підписуючи кредитний договір, позивач був ознайомлений з його умовами та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, а отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. При цьому позивач не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.

Однією з доводів апеляційної скарги є відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження надання кредиту в сумі 50 000 доларів США, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним згідно ч.1 ст. 1051 ЦК України.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно п.1.2. кредитного договору від 24 червня 2008 р. кредит надається банком у готівкові формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника. (а.с. 12 т.1)

В судовому засіданні досліджена надана позивачем копія заяви на видачу готівки, згідно якій 24 червня 2008 р. ОСОБА_1 отримав у касі ВАТ «Сведбанк» готівкою 50 000 доларів США у якості кредиту на підставі договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 р. (а.с. 86г т.3) Хоча підпис отримувача у заяві відсутній, у ній зазначені дані паспорту ОСОБА_1 та його місце проживання, які співпадають з фактичними. (а.с. 22-24 т.2)

Отримання позивачем вказаних грошових коштів підтверджено випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . (а.с. 110-116 т.2) Згідно даних, що містяться у цьому документі в період з 10 липня 2008 р. до 25 травня 2012 р. за вказаним кредитним договором здійснювалось погашення кредиту щомісячними платежами.

Крім того, слід зазначити, що в іншій цивільній справі ЕУН №333/7472/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ДельтаБанк», ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» про захист прав споживачів та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним, позивач посилався на обставини укладання 24 червня 2008 р. з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк» кредитного договору № 0710/0608/55-023, та отримання суми кредиту. Вказані обставини встановлені судом у рішенні від 05 червня 2015 року та ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2015 року, у зазначеній цивільній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також у цій справі сам позивач апеляційному суду зазначив, що він отримав кошти від банку однак не в тій валюті яка зазначена в договорі.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відсутності повноважень у директора Запорізького відділення №4 ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_4 на час укладання оспорюваного договору, оскільки вказана особа була директором Запорізького відділення №4 АКБ «ТАС-Комерцбанк», то вони не підтверджені належними доказами, оскільки відповідь Національного банку України (т.3 а.с.2-3), на яку посилається скаржник підтверджує відкриття у період з 01.01.2005 року по 31.12.2008 року відокремленого підрозділу ВАТ «Сведбанк», яким є Запорізького відділення №4 АКБ «ТАС-Комерцбанк» за адресою м. Запоріжжя, вул. Комарова, 1.

Аналогічні дані щодо місцезнаходження Банку зазначені і у кредитному договору (т.1 а.с.15зв).

Відповідно до витягу з наказу №387-к від 12.06.2007 року, ОСОБА_4 прийнято на посаду директора Запорізького відділення Запорізького відділення №4 АКБ «ТАС-Комерцбанк». (т.2 а.с.174).

Згідно розділу І статуту ПАТ «Омега Банк», рішенням позачергових Загальних зборів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та обов`язків АКБ «ТАС-Комерцбанк». (т.2 а.с.175 зв).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжі від 19 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 липня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков