СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22885/19

пр. № 2/759/2176/20

06 липня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участі секретаря - Кушнірчук А.Р.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення пешкод в користування житловим приміщенням шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 09.12.2019 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить: зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення з передачею ключів від вхідних дверей вказаної квартири.

Обгрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до договору дарування частини квартири від 17.12.2004 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 46,00 кв.м. у тому числі житловою 28,70 кв.м. Іншим співвласником житлового будинку є ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою з Київського міського бюро технічної інвентаризації №КВ-2019 №30169 від 05.08.2019 року, в якій зазначено, що власниками квартири АДРЕСА_1 а в рівних частях по Ѕ частини кожному є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідно до актів виїзду комісії у складі трьох адвокатів від 06.08.2019 року, 28.08.2019 року, 09.09.2019 року, 01.10.2019 року та листа Святошинського УП ГУНП в м.Києві «працівниками поліції 19.08.2019 року, 20.08.2019 року, 21.08.2019 року здійснено виїзд за вищезазначеною адресою для встановлення факту проживання осіб, однак двері ніхто не відчинив, чим самим спричинено перешкоду власникові ОСОБА_2 щодо користування власним житловим приміщенням, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року відкрито провадження в справі, ухвалою від 16.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити з підстав викладених в заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, в судових засіданнях 16.01.2020 р., 27.02.2020 р. проти задоволення позовних вимог заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини квартири від 17.12.2004 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 46,00 кв.м. у тому числі житловою 28,70 кв.м.

Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації №КВ-2019 №30169 від 05.08.2019 року власниками квартири АДРЕСА_1 а в рівних частинах по Ѕ частини кожному є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до актів виїзду комісії у складі трьох адвокатів від 06.08.2019 року, 28.08.2019 року, від 09.09.2019 року, від 01.10.2019 року та листа Святошинського УП ГУНП в м.Києві «працівниками поліції 19.08.2019 року, 20.08.2019 року, 21.08.2019 року здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 для встановлення факту проживання осіб у зазначеній квартирі. Двері квартири ніхто не відчинив.»

Представником позивача адвокатом Волощуком В.В. до Відповідача ОСОБА_3 було направлено вимогу щодо допуску до квартири власника ОСОБА_2 від 31.10.2019 року, проте станом на момент подачі позову до суду відповіді на вимогу позивачем та її представником не отримано, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин 1, 2 с. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У даному випадку право власності на будинок виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивач є співвласником частини квартири та має право користування житловим приміщенням та право проживання в ньому. Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідач не допускає до нього позивача.

Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог та які б свідчили про дотримання ними зазначених норм права, відповідачі суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Тому позовні вимоги про усунення перешкод шляхом вселення суд вважає обґрунтованими.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст. 319, 358 ЦК України.

Оскільки порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду, тому право користування спірним будинком може бути реалізовано шляхом вселення, інші вимоги не відповідають положенням ст.ст.317, 319, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з урахуванням обставин справи, наданих сторонами доказів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, лише в частині вселення, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення пешкод в користування житловим приміщенням шляхом вселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В.П`ятничук