Справа № 169/865/19
Провадження № 2/169/225/20
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2020 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря судового засідання Гаврилюк Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У судове засідання позивач не з`явилася, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 97), про причини неявки суд не повідомляла.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 98), 22 липня 2020 року подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, позов підтримує із викладених у ньому підстав, просить його задовольнити та розглядати справу без його участі та за відсутності позивача (а.с. 102).
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 99). Відзив на позов не подавав.
22 липня 2020 року на електронну пошту суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання через стан здоров`я (а.с. 100). Заява відповідачем не підписана. До заяви додано довідку Луківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини про перебування відповідача на амбулаторному лікуванні з 22 липня 2020 року (а.с. 101).
Проаналізувавши заяву та додану до неї довідку, суд вважає, що причини неявки відповідача в судове засідання в розумінні процесуального закону не можна визнати поважними, оскільки перебування на амбулаторному лікуванні із діагнозом цукровий діабет не перешкоджає брати участь у судовому засіданні особисто або в режимі відеоконференції чи забезпечити участь представника, про що відповідач клопотань не подавав.
Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Ухвалою суду від 22 липня 2020 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 60 СК України, частина третя статті 368 ЦК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України та статтею 372 ЦК України.
За змістом положень статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Аналогічні положення щодо способу, порядку поділу майна подружжя та розміру їхніх часток передбачені і статтями 69-71 СК України.
За змістом наведених норм матеріального права при вирішенні питання про визнання майна подружжя їхньою спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна та у разі доведеності такого статусу майна його поділ може здійснюватися як шляхом визначення часток кожного з подружжя у спільному майні, внаслідок чого спільна сумісна власність трансформується у спільну часткову, так і шляхом виділу в натурі кожному з подружжя його частки зі спільного майна.
Судом встановлено, що з 25 травня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року розірвано (а.с. 12).
Рішенням Луківської селищної ради № 7/4 від 31 травня 2011 року затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.15 га, по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

14 жовтня 2011 року відповідачу видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0292 (а.с. 15).

22 січня 2015 року відділом містобудування та архітектури Турійської районної державної адміністрації Волинської області видано будівельний паспорт на нове будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-24).

На підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт ВЛ 94 від 30 січня 2015 року розпочато будівництво вказаного будинку (а.с. 17).

Право власності на зазначений будинок не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13 на звороті).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що сторони, перебуваючи у шлюбі, здійснили будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний об`єкт не зареєстровано.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 2 липня 2020 року у справі № 488/508/15, від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, від 4 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, Верховного суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 використовується для проживання відповідачем ОСОБА_2 , на якого оформлено земельну ділянку та дозвільні документи на будівництво будинку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спірне майно збудовано за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку.

Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, ОСОБА_2 не надав.

Крім того, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.15 га, кадастровий номер :01:001:0292, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута в період шлюбу у власність відповідачем в порядку приватизації 14 жовтня 2011 року.

У частинах другій, третій статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913-VI статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Вказана норма набула чинності з 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

У період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913-VI міститься у постановах Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 712/13644/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц.

Таким чином, враховуючи те, що спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Луківської селищної ради від 31 травня 2011 року та 14 жовтня 2011 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, суд дійшов висновку, що ця земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута у власність внаслідок приватизації у період дії Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» під час шлюбу.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними та допустимими доказами, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, а також враховуючи, що земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок, що є предметом позову, сторонами набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992 грн 55 коп.

На підставі викладеного, статей 60, 69-72 СК України, статей 328, 331, 368, 372 ЦКУкраїни та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 280, 282, 289, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину незавершеного будівництвом індивідуального житлового будинку садибного типу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки, площею 0.15 га, кадастровий номер :01:001:0292, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 55 (п`ятдесят п`ять) копійок.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо учасниками справи не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне заочне рішення складено 22 липня 2020 року.

Головуючий