Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 320/8273/15-ц

провадження № 61-18889св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року у складі судді Редька О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Дашковської А. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на такі обставини. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 97/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 41/200 частини вказаного домоволодіння. АДРЕСА_2 частини домоволодіння є ОСОБА_3 Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 707 кв. м, яка виділена на підставі рішення Мелітопольської міської ради від 03 вересня 1954 року № 688. Позивачі бажають спільно володіти та використовувати 138/200 (97/200 + 41/200) частини вказаного домоволодіння, але у них відсутнє взаємопорозуміння з ОСОБА_3 щодо визначення порядку користуванням домоволодінням та земельною ділянкою, на якій воно знаходиться. На території домоволодінням АДРЕСА_1 ОСОБА_3 самочинно побудовала: житловий будинок

літ. «Н-1» розміром (9,11 + 9,28)/2 х 6,56 + 0,10 х 0,38 + (4,20 + 4,13) / 2 х 3,58; навіс літ. «н1» розміром (2,98 + 2,88)/2 х 4,20; самочинно частково знесений житловий будинок Г-1 (зареєстровані розміри 4,50 х 8,90; фактичні розміри 4,30 х 4,21). Жодних погоджень з позивачами у передбаченому законодавством порядку ОСОБА_3 не здійснила, не отримала дозволу на здійснення будівництва. У такому випадку самочинне будівництво суперечить інтересам позивачів та порушує їхні права на комфортне проживання та норми будівництва.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: визначити порядок користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв. м, на якій воно знаходиться, виділивши у їхнє спільне користування частину вказаного домоволодіння та земельної ділянки, пропорційно 138/200 частини домоволодіння по I, ІІ, або IV варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2016 року № 2207; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв. м, та знести самочинно побудовані житловий будинок літ «Н-1» розміром

(9,11 + 9,28)/2 х 6,56 + 0,10 х 0,38 + (4,20 + 4,13) / 2 х 3,58, навіс літ. «н1» розміром (2,98 + 2,88)/2 х 4,20, а також привести будинок літ. «Г-1» до зареєстрованих розмірів 4,30 х 4,21 шляхом здійснення відповідних ремонтно-будівельних робіт за рахунок ОСОБА_3 .

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із надалі уточненим зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на такі обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2011 року та договору дарування від 16 лютого 2012 року вона набула право власності на 31/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . 1/10 частини домоволодіння вона подарувала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 грудня 2016 року. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 707 кв. м, яка знаходиться у спільному користуванні сторін та складається з: житлового будинку, позначеного літ. «А-1», житловою площею 42,6 кв. м, загальною площею 84,2 кв. м; житлового будинку, позначеного літ. «Г-1», житловою площею 11,6 кв. м, загальною площею 19 кв. м; житлового будинку, позначеного

літ. «Н-1», загальною площею 58 кв. м; житловою площею 32 кв. м; господарчих та побутових будівель та споруд: літ. «В-1» - сараю, літ. «Е-1» - гаражу,

літ. «М-1» - сараю, літ. «О-1» - сараю, літ. «П-1» - вбиральні, літ. «Р-1» - альтанки, літ. «У» - вбиральні, № 1 - огорожі, № 2 - вигрібної ями. Між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та колишніми співвласниками: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , склався порядок володіння та користування вказаними будинками та господарчими спорудами. Після смерті її чоловіка між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взаємовідносини погіршились, постійно почали виникати суперечки щодо користування земельною ділянкою, позивачі без згоди ОСОБА_3 побудували на території домоволодіння вольєр для собаки та огорожу, якою самовільно поділили домоволодіння.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та відновити стан земельної ділянки, який існував раніше, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлених тимчасових споруд: вольєра та огорожі з профільного листа оцинкованої сталі, що розташовані на території вказаного домоволодіння без згоди співвласника ОСОБА_3 .

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог посилався на такі обставини. 05 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір дарування 11/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Частка подарованого домоволодіння складається з житлового будинку (цегла) позначеного літ. «А-1», житловою площею 42,6 кв. м, загальною площею 84,2 кв. м; житлового будинку (саман) позначеного літ. «Г-1», житловою площею 25,3 кв. м, загальною площею 40,9 кв. м; господарчих та побутових будівель та споруд: літ. «В-1» - сарай, літ. «М-1»- сарай, літ. «О-1» - сарай, літ. «П» - убиральня, літ. «Р-1» - альтанка, літ. «У» - вбиральня, № 1 - огорожа, № 2 - яма вигрібна. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2011 року та договору дарування від 16 лютого 2012 року ОСОБА_3 набула право власності на 31/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Після укладення договору дарування ОСОБА_3 належить 20/100 частини вказаного домоволодіння. Інші 138/200 частини належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 707 кв. м, яка знаходиться у спільному користуванні сторін. ОСОБА_4 стало відомо, що протягом багатьох років між ОСОБА_3 її чоловіком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також колишніми співвласниками: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , склався порядок володіння та користування вищевказаними будинками та господарчими спорудами, а саме: вони використовували (відповідно до технічного паспорта 2006 року) для проживання частину житлового будинку, зазначеного літ. «Г-1», а також гараж, позначений

літ. «Е-1», літню кухню літ. «Д-1», сарай літ. «Ж-1» та вбиральню літ. «П», а інші співвласники проживали у житловому будинку, позначеному літ. «А-1», зокрема ОСОБА_7 - у частині будинку літ. «Г-1», та використовували інші господарські приміщення та споруди. Зі змісту первісного позову не вбачається документальних підтверджень наявності будь-якої угоди про порядок користування земельною ділянкою, плану цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній плодовоягідних насаджень.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та відновити стан земельної ділянки, який існував раніше, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самовільно встановлених споруд: вольєру та огорожі з профільного листа оцинкованої сталі, розташовані на території вказаного домоволодіння.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року прийнято відмову позивачів за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від позовної вимоги про виділення у користування ОСОБА_3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв. м, на якій воно знаходиться, пропорційно 31/100 частини домоволодіння. Провадження в частині позовних вимог про виділення у користування ОСОБА_3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв. м, на якій воно знаходиться, пропорційно 31/100 частини домоволодіння, закрито.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено порядок користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв. м, на якій воно знаходиться, виділивши у спільне користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв. м, на якій воно знаходиться, пропорційно 138/200 частини домоволодіння за II варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2016 року № 2207.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з розміру часток співвласників вказаного домоволодіння та земельної ділянки. Порядок користування земельною ділянкою має проводитися згідно з варіантом ІІ висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2016 року № 2207, оскільки при проведенні експертизи сторони показали експерту будівлі та споруди, якими користуються як своїми власними об`єктами, тому між сторонами існував встановлений фактичний порядок користування об`єктами нерухомості, які експерт оглянув на місцевості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що конкретне право користування спірною земельною ділянкою за ними не визначено, вимоги про знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, що можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели факт того, що ними вжиті всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідальності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року та скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначений судом ІІ варіант поділу порушує як її права, так і права ОСОБА_4 . Такий варіант поділу не відповідає її інтересам, так як в`їзні ворота частково залишаються у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Суд не призначив додаткової експертизи, оскільки з`явився ще один власник домоволодіння. Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що огорожу було влаштовано за згодою її чоловіка ОСОБА_5 , на підтвердження чого вони надали заяву від нього, є безпідставними, оскільки підпис на заяві виконаний не її чоловіком.

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року та скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що житловий будинок, яким він користується, не облаштований санвузлом, проте два приміщення вбиральні згідно з ІІ варіантом поділу перейшли до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому його майнові права значно порушуються. Цей розподіл унеможливить використання гаража за призначенням, оскільки до нього неможливо буде заїхати транспортним засобом. Суд не призначив додаткової експертизи, оскільки його майнові права не були предметом дослідження експерта. Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що огорожу було влаштовано за згодою ОСОБА_5 , на підтвердження чого вони надали заяву від його імені, є безпідставними, оскільки підпис на заяві виконаний не її чоловіком.

У січні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому вони просили касаційну скаргу залишити без задоволення. Стягнути на їх користь витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн та 1 750 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційні скарги у цій справі подані у жовтні та листопаді 2019 року, а тому вони підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзиву на скаргу ОСОБА_3 , Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 707 кв. м, яка виділена на підставі рішення Мелітопольської міської Ради від 03 вересня1954 року№ 688.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 97/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 41/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 20/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 11/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку експерта від 03 серпня 2016 року № 2207, зокрема ІІ варіанта порядку користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , передбачено, що частина земельної ділянки S-1 площею 3,3 кв. м та ділянки S-2 площею 9,62 кв. м пропонується у загальне користування співвласників (S-1 - для доступу та обслуговування будинку літ. «Г» та сараю літ. «В-1», а S-2 - для доступу та обслуговування убиральні літ. «П». та сараю літ. «М-1») (червоний маркер).

Співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропонуються земельні ділянки S-5 площею 17,56 кв. м та S-6 площею 443,66 кв. м. У зв`язку з тим, що частина земельної ділянки пропонується в загальне користування, співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пропонується всього земельних ділянок загальною площею 467,68 кв. м (17,56 + 443,66 + 3,3 х 1/2+ 9,62 х 1/2), що менше ніж припадає на ідеальну частку, в 138/200 частини домоволодіння, на 20,15 кв. м (487,83 - 467-68).

Співвласнику ОСОБА_3 пропонуються земельні ділянки S-3 площею 231,67 кв. м та S-4 площею 1,19 кв. м. у зв`язку з тим, що частина земельної ділянки пропонується в загальне користування, то співвласнику ОСОБА_3 пропонується всього земельних ділянок загальною площею 239,32 кв. м

(231,67 + 1,19 + 3,3 х 1/2 + 9,62 / 1/2), що більш ніж припадає на ідеальну частку в 31/100 частини домоволодіння на 20,15 кв. м (239,32 - 219,17).

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування домоволодінням, яке належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Установивши, що сторони не можуть добровільно домовитись про порядок користування спільним майном, з урахуванням положень статті 358 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою, який не порушує права співвласників, врахувавши висновок експерта від 03 серпня 2016 року № 2207, зокрема ІІ варіант, та спосіб користування спільним майном, що вже склався між сторонами.

Крім того, співвласнику ОСОБА_3 пропонується земельна ділянка площею на 20,15 кв. м більша ніж припадає на ідеальну частку, а співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - земельна ділянка площею менша на 20,15 кв. м ніж припадає на ідеальну частку. Щодо забезпечення доступу співвласника ОСОБА_3 до частини воріт, то судами враховано, що на земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташовано два житлових будинки, влаштовано два заїзди, що підтверджується листом від 13 листопада 2013 року № ко-578/з Управління містобудування і архітектури Мелітопольської міської ради. Також з фототаблиць вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 має двоє в`їзних воріт, одними з яких користуються спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а іншими воротами користується ОСОБА_3 .

Від вимоги про виділення частини домоволодіння та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 позивачі за первісним позовом відмовилися, тому обраний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту у цій частині не порушує прав користування ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_4 не мешкав у домоволодінні АДРЕСА_1 і не користується ним.

Звертаючись до суду із зустрічними позовами, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що їх права землекористування на території домоволодіння порушені.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма закріплена у статі 81 ЦПК України, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України власник земельної ділянки може вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва власник земельної ділянки може заявляти за умови доведеності факту порушення його прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели порушення їх прав іншим співвласником указаного домоволодіння, враховуючи те, що ОСОБА_5 надавав згоду на влаштування огорожі, що підтверджується його заявою. Крім того, позивачами за зустрічними позовами не доведено, які саме їхні права землекористування на території домоволодінням суттєво порушені, а також те, чому необхідно застосувати такий крайній захід, як знесення самочинного будівництва, оскільки ними не вжиті всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винних осіб до відповідальності.

Доводи касаційних скарг про те, що судом не призначено додаткової експертизи, є безпідставними, оскільки сторонами не було заявлено клопотання про призначення додаткової експертизи.

Наведені у касаційних скаргах доводи є аналогічними доводам апеляційних скарг та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до власного тлумачення норм права, переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово зазначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Водночас у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн (у суді апеляційної інстанції) та 1 750 грн (у суді касаційної інстанції) на їх користь. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали: розрахунок суми, копію актів виконаних послуг за договором про надання адвокатських послуг від 19 серпня 2019 року на суму 2 500 грн та від 24 грудня 2019 року на суму 1 750 грн; копії квитанцій до прибуткового касового ордера від 19 серпня 2019 року № 19/08/19/1 та від 24 грудня 2019 року № 24/12/19/1.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат та відсутність підстав для зменшення розміру таких витрат, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1 750 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Клопотання про стягнення 2 500 грн стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення суду апеляційної інстанції не оскаржували, не ініціювали питання про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат, а тому у задоволенні клопотання в цій частині необхідно відмовити. У цьому випадку суд касаційної інстанції не має повноважень та стягнення указаних витрат.

Керуючись статтями 137, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 875 грн з кожного - витрати, понесені на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко