ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/528/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Парандюк Т. С., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін:

апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14610/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 серпня 2019 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . В даній квартирі він зареєстрований та проживає зі своїм сином ОСОБА_7 . Вказана квартира розташована на 1 поверсі одноповерхового будинку, який знаходиться на балансі колишнього ТВ «Поділля» та складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 32.7 кв.м., у тому числі 1-ша кімната площею 20.2 кв.м., 2-га кімната площею 12.5 кв.м., кухні площею 4.6 кв.м. Загальна площа квартири складає 37.3 кв.м. Зазначена квартира не приватизовувалась, державна реєстрація права власності в бюро не була проведена. Позивачем ОСОБА_6 було подано заяву до Великоберезовицької селищної ради з проханням щодо прийняття до комунальної власності спірної квартири, оскільки без даного рішення він не може реалізувати своє право на її приватизацію, проте, листом селищної ради йому було відмовлено.

Враховуючи наведене, позивачі просили визнати за ними право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки вони відкрито та безперервно володіють нею більше десяти років.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 серпня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37.3 кв.м. Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 37.3 кв.м.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , як особа, що не брала участі у справі, щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду за позивачами визнано право власності на приміщення котельні площею 4.7 м.кв., яка належить апелянту на праві приватної власності та в якій встановлено опалення до його квартири.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на Ѕ частину квартири 2 по адресу АДРЕСА_2 , загальною площею 32.7 кв.м. за ОСОБА_6 та визнати право власності на 1/2 частину квартири 2 по адресу АДРЕСА_2 , загальною площею 32.7 кв.м. за ОСОБА_7 .

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні апелянт та його представник - адвокат Ярмусь В.Д. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

17 червня 2015 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , замовником якого є ОСОБА_6 . Як вбачається з технічної характеристики, вказана квартира розташована на 1 поверсі 1 поверхового будинку та складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 32.7 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 20.2 кв.м., 2-а кімната 12.5 кв.м., кухня площею 4.6 кв.м. Загальна площа квартири складає 37.3 кв.м. (а.с.5-7).

Згідно довідки №327 від 23 червня 2015 року, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 не приватизовувалась, державна реєстрація права власності в бюро не була проведена (а.с.12).

Відповідно до довідки №6653 від 21 листопада 2016 року, виданої Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (син) дійсно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Особовий рахунок відкритий на гр. ОСОБА_6 , будинок знаходиться на балансі колишнього ТВ «Поділля» (а.с.8).

Із записів у будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих у будинку по АДРЕСА_2 , у вказаній квартирі 11 листопада 1986 року зареєстрований ОСОБА_6 , а з 13 квітня 1999 року - ОСОБА_7 (а.с.13-14).

05 квітня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до Великоберезовицького селищного голови із заявою щодо прийняття до комунальної власності квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з приватизацією даної квартири, оскільки без даного рішення він не може оформити приватизацію квартири (а.с.10).

На вказану заяву Великоберезовицьким селищним головою надано відповідь №901 від 13 травня 2019 року, якою ОСОБА_6 відмовлено, оскільки ТВ «Поділля» у передбачений законом спосіб не передало в комунальну власність свій житловий фонд. ТВ «Поділля» ліквідовано, а до правонаступників чи інших осіб житловий фонд колишнього колгоспу «Поділля» не передавався, тому селищний голова пропонує вирішити дане питання в судовому порядку (а.с.9).

Згідно довідки №32 від 18 квітня 2019 року, виданої керуючим ТВБВ №10019/02 філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_6 включений в списки на одержання житлових чеків смт.Велика Березовиця. Житлові чеки не використані (а.с.11).

12 листопада 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 , замовником якого є ОСОБА_1 . Як вбачається з технічної характеристики, вказана квартира розташована на 1 поверсі 1 поверхового будинку та складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 46.8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 18.6 кв.м., 2-а кімната 28.2 кв.м., кухня площею 4.8 кв.м., котельня 4.7 кв.м. Загальна площа квартири складає 56.3 кв.м. (а.с.50-51).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 196232484 (дата формування 14 січня 2020 року) квартира АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Дата державної реєстрації - 17 жовтня 2016 року (а.с.52).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Тобто, це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше, або, незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто, на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У відповідності до п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Як передбачено п.14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Апеляційним судом встановлено, що «котельня» площею 4.7 кв.м. згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 та «кухня» площею 4.6 кв.м. згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , є одним і тим самим приміщенням.

З огляду на те, що на день ухвалення оскаржуваного рішення суду спірне приміщення котельні (кухні) 4.7 кв.м. перебувало у власності ОСОБА_1 , суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про задоволення позову повністю та визнав право власності за позивачами по Ѕ частині спірної квартири, включно із приміщенням "кухні" 4.6 кв.м.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачі достовірно довели факт набуття ними права власності за набувальною давністю, оскільки вони безперервно, відкрито, добросовісно користуються, володіють нерухомим майном на протязі більше 10 років.

Враховуючин наведене, позовна заява підлягає частковому задоволенню та за позивачами слід визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.7 кв.м., яка складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 32.7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 20.2 кв.м., 2-а кімната 12.5 кв.м., - по Ѕ частині за кожним.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду, визнанням за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності по Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,7 кв.м.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 серпня 2019 року - змінити, вклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.7 кв.м., яка складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 32.7 кв.м., у тому числі 1-ша кімната площею 20.2 кв.м., 2-га кімната площею 12.5 кв.м., - по Ѕ частині за кожним.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити."

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 20 липня 2020 року.

Головуючий

Судді