Справа № 605/676/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"17" липня 2020 р. Підгаєцький районний суд

Тернопільської області

в складі :

головуючого судді Горуц Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лежигубської О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку незавершеного будівництвом об`єктом спільної сумісної власності та визнання права співзабудовника на Ѕ частину житлового будинку незавершеного будівництвом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку незавершеного будівництвом об`єктом спільної сумісної власності та визнання права співзабудовника на Ѕ частину житлового будинку незавершеного будівництвом.

В судовому засіданні позивач та її представник змінені позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у заяві та просять їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник змінені позовні вимоги визнали повністю та не заперечують щодо їх задоволення.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що між сторонами 30 вересня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Підгаєцького районного управління юстиції Тернопільської області, було укладено шлюб, актовий запис №30.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 16 лютого 2017 року вказаний шлюб розірвано.

Від даного шлюбу у сторін народилось троє дітей, а саме:

-дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом із позивачкою.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, із відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання 3-ох дітей, в розмірі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16 лютого 2017 року і до досягнення ними повноліття.

Відповідно до нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1443, відповідач ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8 успадкував житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 (загальною площею 56,5 кв.м. та житловою площею 45,3 кв.м.).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 серпня 2013 року наданого реєстраційною службою Підгаєцького районного управління юстиції Тернопільської області, за відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га., з кадастровим номером :02:001:0447, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Як вбачається із довідки від серпня 2016 року за вих.№209 виданої виконкомом Сільцівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області, житловий будинок, 1939 року побудови, що в АДРЕСА_1 , підлягає знесенню.

В квітні 2014 року відповідачем ОСОБА_3 до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Із звіту про незалежну оцінку житлового будинку, незавершеного будівництвом, що в АДРЕСА_1 , від 07 листопада 2019 року, видно, що загальна площа спірного житлового будинку 81,9 кв.м., житлова площа 51,8 кв.м. Вказаний об`єкт оцінки використовується в якості житла, при цьому поточне його використання є найбільш ефективним. Одна із трьох житлових кімнат будинку, незавершена.

Статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин 1, 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ст.63 СК України). Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст.60 СК України). Згідно ч.1 ст.70 СК України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Положенням ч.1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В ч.2 цієї статті вказано, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

За змістом ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У Цивільному кодексі України, крім понять нерухомість, нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: об`єкт незавершеного будівництва (стаття 331), об`єкт будівництва (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, ними за спільні кошти проводилося будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому необхідно визнати вказаний об`єкт незавершенного будівництва, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст.331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Таким чином, з вищевикладеного можна зробити висновок про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Під час розгляду справи судом знайшло підтвердження спільного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_1 разом із відповідачем ОСОБА_3 у період їхнього перебування у шлюбі, тому необхідно визнати позивача ОСОБА_1 співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що розташований в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 крім визнаня об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, просить суд визнати за нею також право співзабудовника на Ѕ частину побудованого, але не введеного в експлуатацію спірного житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , з подальшим дозволом на введення в експлуатацію та реєстрації права власності, оскільки вважає себе співвласником збудованого спірного майна.

Отже, враховуючи стан об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), який сторонами та їх дітьми, використовується в якості житла, не введенного в експлуатацію, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо визнання цього об`єкта спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачкою права співзабудовника на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівницва, що розташований в АДРЕСА_1 , з правом здачі її в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності.

Приймаючи це рішення суд виходить з правових позицій, що містяться в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року, від 07.09.2016 року та в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2018 року (справа №525/511/16-ц).

Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов повністю, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в сумі 1102,22 грн.

Відповідач ОСОБА_3 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 03 липня 2015 року.

В силу п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

У відповідності із ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 142, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 328, 331, 355, 368, 370 ЦК України, ст.ст. 60-63, 68, 70 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку незавершеного будівництвом об`єктом спільної сумісної власності та визнання права співзабудовника на Ѕ частину житлового будинку незавершеного будівництвом задовольнити.

Визнати об`єкт незавершеного будівництва, а саме: житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (загальною площею 81,9 кв.м.), об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право співзабудовника на Ѕ частину житлового будинку незавершеного будівництвом, що в АДРЕСА_1 , з правом здачі її в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності.

Повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительці АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду згідно квитанцій від 17 грудня 2019 року та від 21 лютого 2020 року, а саме: в сумі 1102,22 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду, або через Підгаєцький районний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 30 серпня 2012 року за №941, АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 17 липня 2020 року.

Головуючий: Р. О. Горуц