РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/14120/19

Провадження № 22-ц/4815/531/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство

водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г., повний текст рішення складено 17 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 вересня 2013 року по 04 травня 2016 року він працював на РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал".

04 травня 2016 року його було звільнено із займаної посади. В день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Рішенням Рівненського міського суду від 04.04.2019 року у справі № 569/14664/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16.07.2019 року, його позов до РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати було задоволено повністю, стягнуто з відповідача на його користь 7 346,62 грн компенсації.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив суд стягнути з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на його користь середній заробіток за увесь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 23 липня 2019 року становить 277 740,62 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, відсутність умислу роботодавця у виникненні такої суми заборгованості, суд вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 30000,00 гривень, яка буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми по компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

05 березня 2020 року ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу на рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована незаконністю оскаржуваного рішення.

Вказує, що місцевий суд, приймаючи рішення у даній справі, безпідставно задовольнив позов лише частково у мізерній пропорції (6,2% від загальної суми середнього заробітку), фактично нівелювавши норми трудового законодавства, які гарантують захист прав працівника у таких випадках.

Висновок суду першої інстанції про те, що можливість застосування коефіцієнту підвищення заробітної плати (та положень п. 10 Порядку № 100) залежить від того, чи перебуває позивач в трудових відносинах з відповідачем чи вони припинені є помилковим.

Підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було.

Принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком (за останні два місяці перед місяцем звільнення).

Намагаючись обґрунтувати застосування принципу співмірності місцевий суд порівнює невиплачену позивачу при звільненні суму компенсації не із його середньомісячним заробітком за два останні перед звільненням місяці 7 445.73 грн (так як у таких випадках принцип співмірності застосовує Верховний Суд згідно зі своєю усталеною практикою, в т.ч. у всіх зазначених вище постановах), а із сумарним середнім заробітком 483 594,32 грн за увесь період стягнення, що є очевидно некоректним порівнянням та явно суперечить як змісту самої правової гарантії щодо середнього заробітку, так і не узгоджується з логікою правових позицій Верховного Суду з цього питання.

03 квітня 2020 року Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" подало відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що судом правильно встановлено, що до спірних правовідносин не застосовується коефіцієнт підвищення заробітної плати.

Суд правильно встановив, що в даному випадку має місце факт порушення трудових прав позивача, які підлягають поновленню шляхом часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням принципу пропорційності, забезпечення розумного балансу між приватним і публічним інтересом, ціни позову, справедливості і співмірності.

Основна сума заборгованості перед працівником 7346,62 грн є значно меншою у порівнянні із середнім заробітком, який просить стягнути позивач в сумі 483594,32 грн, а тому розмір середнього заробітку, підлягає до зменшення до 30000 грн, визнаючи такий розмір достатнім та належним.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що з 09 вересня 2013 року по 04 травня 2016 року ОСОБА_1 працював у РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на посаді начальника юридичного відділу.

04 травня 2016 року його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 40 КЗпП України. (а.с.6-8)

В день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Рішенням Рівненського міського суду від 04.04.2019 року у справі № 569/14664/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16.07.2019 року, позов ОСОБА_1 до РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати було задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 7346,62 грн. компенсації. (а.с.13-16)

Вказане рішення суду відповідачем, на момент звернення до суду з цим позовом, виконано не було, остаточного розрахунку з позивачем не проведено.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статті 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим при розгляді зазначеного питання необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Суд першої інстанції, врахувавши усі обставини справи, зокрема те, що із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати позивач звернувся через рік після його звільнення; при розмірі середнього заробітку 7445,73 гривень, позивач просить стягнути компенсацію за затримку в розрахунку 483594,32 гривень, що набагато перевищує розмір невиплаченої суми; 24 липня 2019 року (у день звернення позивача із позовом до суду) відповідач перерахував ОСОБА_1 кошти в розмірі 7986,62 гривень, відповідно до платіжного доручення від 24 липня 2019 року № 4614, правомірно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 30000,00 гривень, що є співмірним з урахуванням розміру спірної суми по компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Правильним є висновок суду першої інстанції стосовно того, що у випадку пред`явлення позивачем вимог про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, одночасно з позовом про стягнення компенсації, рішення суду могло б бути вже виконане, що зумовило б існування меншої, ніж на даний час суми даної заборгованості у вигляді 483594,32 гривні.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставного не застосування місцевим судом коефіцієнту підвищення заробітної плати спростовуються положеннями чинного законодавства.

Згідно п. 10 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

За встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Коефіцієнт підвищення заробітної плати згідно до п.1 та п.10 Порядку № 100 застосовується виключно до працюючих осіб, або осіб, за якими зберігається місце роботи, а тому у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, його не може бути застосовано.

Таким чином, місцевим судом правомірно частково задоволено позов ОСОБА_1 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В. Хилевич