Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 175/2673/15-ц

провадження № 61-3187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року у складі судді Шабанова А. М. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»; банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 237/2011, згідно з умовами якого відповідач отримав у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» кредит у розмірі 251 200 грн, строк повернення - до 27 травня 2017 року.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував: не повертав кредит у строки, визначені договором, та не сплачував проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 18 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 153 784,71 грн, яка складається із: 110 005,37 грн - основна заборгованість, 1 580,31 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 15 072 грн - комісія, 27 127,03 грн - штраф.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 153 784,71 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 травня 2011 року № 237/2011 у розмірі 153 784,71 грн, яка складається із: 110 005,37 грн - основна заборгованість, 1 580,31 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 15 072 грн - комісія, 27 127,03 грн - штраф.

Суд першої інстанції виходив із того, що умови кредитного договору позичальником виконувалися неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до наданих позивачем доказів, зокрема розрахунку заборгованості, порушене право ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» підлягає захисту у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року відмовлено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» комісії та штрафу скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у цій частині відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано наявністю правових підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості. Водночас постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, розпочато процедуру ліквідації та прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації з 21 листопада 2014 року до 20 лютого 2015 року. У цей період відповідач неодноразово звертався до банку з листами про встановлення способу оплати кредиту.

Зазначені вище обставини суд першої інстанції залишив без уваги, тоді як вони дають підстави вважати необґрунтованим нарахування штрафних санкцій у такому випадку, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача суми штрафу у розмірі 27 127,03 грн повинно бути скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, ураховуючи положення статті 11 частини четвертої Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про споживчий кредит комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, не може вважатись законним та підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача комісії в сумі 15 072 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, а доводи скарги щодо неправильного розрахунку суми заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи по суті відповідач неодноразово належним чином був повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, до суду не з`являвся та у встановленому законом порядку розрахунок банку не спростував, письмових заперечень до часу ухвалення судом першої інстанції рішення не надав, як і заяву про застосування строку позовної давності. Крім того, апеляційний суд врахував визнання відповідачем в апеляційній скарзі факту наявності заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення не відповідають принципам законності та обґрунтованості, суди допустили неповноту, однобічність і необ`єктивність при розгляді справи, оцінка доказів, наявних у матеріалах справи, суперечить положенням статті 212 ЦПК України 2004 року. Суди не врахували надані відповідачем докази на підтвердження виконання ним у повному обсязі зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Також апеляційний суд не звернув увагу на різний розмір процентів, які зазначені у кредитному договорі та розрахунку заборгованості. Зазначене вище вказує на недотримання судами під час розгляду справи принципу змагальності сторін.

У поясненнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначав про необхідність врахування під час розгляду цієї справи обставин, встановлених у справі № 175/3337/17 за його позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про захист прав споживачів щодо визнання незаконним встановлення комісії у кредитному договорі.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , оскільки судовим розглядом встановлено неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 27 травня 2011 року № 237/2011.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали цивільної справи № 175/2673/15-ц з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу № 175/2673/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу за позовом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

27 травня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 237/2011, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 251 200 грн на строк до 27 травня 2017 року.

Відповідно до наданого ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» розрахунку станом на 18 червня 2015 року у ОСОБА_1 перед банком утворилась заборгованість у розмірі 153 784,71 грн, з якої: заборгованість за кредитом -110 005,37 грн, заборгованість за відсотками - 1 580,31 грн, комісія - 15 072 грн, штраф - 27 127,03 грн.

Згідно з пунктом 2.8.2 кредитного договору від 27 травня 2011 року № 237/2011 позичальник зобов`язався повертати кредит черговими платежами щомісячно до дати, встановленої у графіку, у сумах, не менших за суми платежів, визначених графіком, а також належну до сплати комісію.

У разі порушення виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором від 27 травня 2011 року № 237/2011, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити банку штрафні санкції, передбачені пунктами 4.2-4.3 кредитного договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з пунктами 1-4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що факт надання банком кредиту ОСОБА_1 достовірно встановлений під час розгляду справи, ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування не виконав, а тому банк вправі порушувати питання про захист свого права та вимагати дострокового повернення кредиту у визначеному розмірі.

Колегія суддів вважає зазначені висновки судів такими, що не повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, надання доказів з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факти укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» судам роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про виконання ним зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, констатувавши лише те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку розрахунок банку не спростував.

На підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 надав до суду квитанції про сплату банку щомісячних платежів (а. с. 121-142).

Щомісячна сплата відповідачем кредиту протягом 2011-2015 років також підтверджується і розрахунком, наданим банком під час звернення до суду з цим позовом.

Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», вбачається, що у відповідача існує заборгованість за кредитним договором від 27 травня 2011 року № 237/2011 у розмірі 153 784,71 грн, яка складається із: 110 005,37 грн - основна заборгованість, 1 580,31 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 15 072 грн - комісія, 27 127,03 грн - штраф.

Зазначені складові кредитної заборгованості визначені банком з урахуванням коштів, сплачених відповідачем, про що є відмітка у розрахунку, а тому доводи відповідача про неврахування ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» часткового виконання ним зобов`язання є такими, що суперечать наданому розрахунку.

Однією з складових кредитної заборгованості, яка не сплачена відповідачем, позивач визначив комісію у розмірі 15 072 грн. Апеляційний суд, зазначивши, що нарахування комісії є таким, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», відмовив ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у позові в цій частині.

Водночас апеляційний суд не врахував, що із суми щомісячних платежів, здійснених відповідачем протягом 2011-2015 років, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на виконання умов кредитного договору від 27 травня 2011 року № 237/2011 відраховував частину грошових у рахунок сплати комісії.

З розрахунку заборгованості вбачається, що сума комісії, сплаченої відповідачем на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яка врахована банком як частина виконаного зобов`язання за надання банком послуг, становить 99 056,80 грн.

Нарахування комісії за кредитним договором № 237/2011, укладеним 27 травня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 , було предметом вирішення спору у справі № 175/3337/17. У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року (провадження

№ 61-37464св18) у вказаній справі зазначено, що умови кредитного договору про сплату комісії за управління кредитом є недійсними в силу закону (нікчемні) і у такому разі не потребують визнання їх недійсними.

Оскільки встановлення банком будь-якої плати, яка пов`язана з обслуговуванням кредиту, є незаконним, а такі умови договору є нікчемними, то при визначенні дійсного розміру кредитної заборгованості виключенню з її розміру підлягає не тільки існуюча заборгованість за комісією, а і сплачена боржником та зарахована банком сума на її погашення.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, визначений банком, підлягає зменшенню не тільки на суму 15 072 грн (несплачена комісія), як про це зазначив апеляційний суд, а й на суму 99 056,80 грн (сплачена комісія), і становить 12 528,88 грн (110 005,37 грн (основна заборгованість) + 1 580,31 грн (заборгованість за процентами за користування кредитом) - 99 056,80 грн (сплачена відповідачем комісія)).

Також суд апеляційної інстанції у своєму судовому рішенні вказував на визнання відповідачем в апеляційній скарзі факту наявності заборгованості, однак не звернув увагу на інші доводи апеляційної скарги, якими відповідач заперечував наявність у нього такої заборгованості, посилаючись на повне виконання зобов`язання.

З письмових пояснень на апеляційну скаргу відомо, що представник відповідача заперечував проти стягнення заборгованості.

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності сторін цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив неповноту і однобічність у дослідженні доказів, не перевірив належним чином і не надав правової оцінки доводам відповідача у частині виникнення у нього заборгованості та наданим ним доказам, і не надав змістовного мотивування доводам сторін, що є передумовою обґрунтованості судового рішення (стаття 213 ЦПК України 2004 року) та обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Разом з цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неможливість звернення кредитора до боржника з вимогою про дострокове повернення кредиту.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Не внесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в нескасованій частині підлягають зміні в частині визначення розміру кредитної заборгованості шляхом її зменшення на суму комісії, сплаченої відповідачем на користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 травня 2011 року № 237/2011 у розмірі 12 528 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн 88 коп., яка складається із: 10 948 (десять тисяч дев`ятсот сорок вісім) грн 57 коп. - основна заборгованість, 1 580 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят) грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

У решті судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк