СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8716/20

пр. № 2/759/4065/20

30 червня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

при секретарі - Кушнірчук А.Р.

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, третя особа: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 28.05.2020 р. звернувся до суду з позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про зняття арешту з майна, та просив суд постановити рішення, яким зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови №218/26 від 18.02.2008 (реєстраційний номер обтяження 6642913), видавник Відділ Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві.

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, що позивач є власником 1/3 частини квартири в будинку АДРЕСА_2 . Згідно інформації з ДРРПНМ щодо вказаного майна існує обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накаледно на підставі постанови №218/26 від 18.02.2008, відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві (реєстраційний номер обтяження 6642913).

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що накладення арешту на вказане нерухоме майно порушує його законні права, як власника, щодо права вільного володіння, користування та розпорядження майном, позивач просить задовольнити його вимоги та зняти арешт з належного йому майна.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 01.06.2020 р. відкрито провадження по справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності позивача підтверджується договором купівлі-проаджу від 23.12.1996 року, який був посвідчений Товарною біржою «Українська біржа Десятинна» та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації, запис в реєстровій книзі №7966 від 24.12.1996 року.

Згідно інформації з ДРРПНМ, щодо вказаного майна існує обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на підставі постанови №218/26 від 18.02.2008 року відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (реєстраціний номер обтяження 6642913).

25.03.2020 року позивач дізнався, що відносно частки квартири, яка належить йому на праві приватної власності існує обтсяження у вигляді арешту.

30.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного ВДВС у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ) з заявою про зняття арешту, що на 22.05.2020 року відповідачем було повідомлено, що арешт накладався на підставі постанов Святошинського районного управління юстиції у м.Києві під №218/26 від 18.02.2007 року та №218/26 від 18.2.2007 року. Виконавче провадження, за яким було накладено арешт на майно, на виконанні у відділі не перебуває та зазначено, що у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження, виконавець не може надати більш детальної інформації.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Таким чином, з огляду на те, що обставини, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 211, 258, 259 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст. 50, 57, 60 ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, третя особа: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття арешту - задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови №218/26 від 18.02.2008 (реєстраційний номер обтяження 6642913), видавник Відділ Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В.П`ятничук