справа № 489/2164/19
провадження №2/489/188/20
23 липня 2020 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
В квітні 2019 року представник позивача звернулась до суду з позовом в якому, після уточнення позовних вимог, просить визнати автомобіль Renault Megane, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (vin НОМЕР_2 ) особистою приватною власністю позивача та стягнути з відповідача на користь останньої судові витрати по справі у розмірі 7290,00 грн., з яких: 4500,00 грн. витрати на правничу допомогу; 840,00 грн. витрати пов`язані із залученням експерта; 840,00 грн. судовий збір за подання до суду позовної заяви; 384,20 грн. судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову; 685,00 грн. витрати пов`язані із залученням перекладача.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.04.2015 між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.09.2019. Під час шлюбу позивачем за особисті кошти було придбано вищевказаний автомобіль, однак він був оформлений на ім`я відповідача. Позивач наголошує, що на момент купівлі спірного автомобіля відповідач не отримував заробітку (доходу), проживав разом із позивачем, яка належить матері позивача, а підприємницька діяльність була припинена більше року. Спірний автомобіль було придбано за кошти, які були подаровані позивачу шляхом переказу їй особисто. Позивач звертає увагу, що вона систематично отримує в якості подарунку перекази грошових коштів від тітки.
Позивач зазначає, що право власності на спірний автомобіль було оформлено на відповідача у зв`язку з тим, що він купувався на території Німеччини і відповідно після оформлення договору купівлі-продажу його необхідно було доставити на територію України. Позивач немала достатнього досвіду щоб особисто керувати автомобілем, тому автомобіль був доставлений відповідачем особисто і відповідно договір купівлі-продажу був підписаний останнім. Однак спірний автомобіль був придбаний на кошти, які належали позивачу особисто, оскільки відповідач на момент його купівлі не отримував заробітку (доходу), підприємницька діяльність була припинена більше року до моменту купівлі автомобіля. При цьому причини неотримання відповідачем доходу не є поважними, оскільки він, будучи здоровим та працездатним чоловіком, взагалі не займався веденням домашнього господарства, не переймався необхідністю працевлаштування. За такого, позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
У судове засідання, призначене на 30.06.2020 на 14:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 17.04.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис №359.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.09.2019 шлюб між сторонами було розірвано.

В період шлюбу, 12.10.2018 в місті Карслуе ( ОСОБА_3 ) ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за яким придбав автомобіль марки Renault Megane, 2011 року випуску (vin НОМЕР_2 ) за 1800,00 євро.

Посвідченням про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 23.10.2018 підтверджується, що 18.10.2018 вищевказаний автомобіль був ввезений на територію України відповідачем.

На підставі заяви відповідача №214731897 від 24.10.2018 спірний автомобіль був зареєстрований за останнім, що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ та листом Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області №31/14-2179 від 08.07.2019.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. При цьому, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від отримання доходу іншою стороною

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві зазначено, що грошові кошти для придбання автомобіля позивач отримала від своєї тітки. На підтвердження цих обставин були надані копії переказів грошових коштів та копії заяв на видачу готівки.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Суд не приймає до уваги надані позивачем копії переказів грошових коштів від 19.03.2019 на суму 250,00 євро, від 05.01.2019 на суму 250,00 євро та від 22.06.2019 на суму 200,00 євро, оскільки такі перекази були здійсненні після укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля, та копію переказу грошових коштів від 08.03.2016, оскільки отримувачем такого переказу зазначено ОСОБА_5 , а не позивача. Також суд не може прийняти до уваги переказ грошових коштів від 21.03.2018 на суму 250,00 євро, оскільки згідно заяви 29.07.2019 позивач отримала вказаний переказ лише 29.07.2019, тобто після укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

Суд звертає увагу на те, що в наданих позивачем копіях переказів грошових коштів та заявах на їх отримання відправниками зазначені декілька осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що спростовує доводи позивача про отримання коштів від тітки. В позовній заяві позивачем взагалі не вказано, хто із осіб зазначених вище є її тіткою, та не надано доказів перебування з нею в родинних відносинах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що надані позивачем копії переказів грошових коштів та заяв на їх отримання є лише фактом переведення та отримання позивачем відповідних коштів і не свідчить про їх передачу для придбання спірного автомобіля. В свою чергу, позивач не надала суду належних і допустимих доказів, що самі ці кошти були витрачені на купівлю спірного автомобіля. Слід звернути увагу, що кошти переводились та знімались невеликими сумами, в різний час, і крім того, за досить тривалий час до придбання автомобіля, а відтак не є доказами того, що автомобіль був придбаний саме за ці кошти.

Також позивачем не надано доказів того, що відповідач не приймав жодної участі в набутті майна, оскільки припинення ним підприємницької діяльності не свідчить про відсутність в нього особистого доходу.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту придбання автомобіля виключно за кошти, які належали їй особисто.

За таких обставин, оскільки спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та презумпція спільної сумісної власності позивачем не спростована, а також враховуючи підстави та предмет уточненої позовної заяви та межі судового розгляду, встановлені статтею 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірний автомобіль, внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку статті 141 ЦПК України, відсутні.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 23.07.2020.

Суддя І.В.Коваленко