КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/7024/19 Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко О.В.
провадження №22-ц/824/6351/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта», третя особа: Возненко Сергій Григорович , про проведення розрахунку при звільненні та вчинення певних дій, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що він перебував в трудових відносинах з комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» в особі директора Возненко С.Г., шляхом укладення трудового договору, починаючи від 21 листопада 2018 року, під час дії якого були порушені його трудові права.

Зазначав, що від 06 червня 2019 року він з власної ініціативи вирішив припинити трудові відносини шляхом надсилання заяви на звільнення за ст.39 КЗпП (25.05.2019 року) через відділення Укрпошти (на той час перебував в додатковій відпустці). Причиною його звільнення стало порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Працівники з таких причин звільняються в строк про який вони просять.

За час його роботи в КПБМР «Муніципальна варта» йому не оголошувалось про догани або стягнення, він вчасно приходив на роботу, сумлінно виконував свої обов`язки відповідно до укладеного трудового договору. Єдиним спірним питанням став день вимушеного прогулу 05 червня 2019 року і цей день був останнім робочим днем відповідно до його графіку змінності; 06 червня 2019 року був для нього вихідним днем та днем його звільнення. 05 червня 2019 року вважав днем вимушеного прогулу, так як на роботу з`явився у звичний час о 07 год. 45 хв., але на його місце вже був прийнятий новий співробітник.

Крім цього, на вимогу керівництва 03 червня 2019 року він здав форму, а в інструкції чітко прописано, що під час виконання обов`язків він повинен бути в форменому одязі охоронника, на цьому раніше неодноразово наголошувало керівництво. З приводу 05 червня 2019 року він написав пояснюючу,так як вважав цей день днем вимушеного прогулу.

За час вимушеного прогулу працівникам виплачується середньоденний заробіток, який обчислюється виходячи з доходу за попередні 2 місяці. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що згідно зі ст.21 ЗУ «Про відпустки» та ч.3 ст.115 КЗпП заробітна плата за час відпустки виплачується не пізніше ніж за 3 дні до її початку, заяву на відпустку він написав 20 травня 2019 року від 22 травня 2019 року, а сума відпускних на банківську картку була зарахована 30 травня 2019 року, що є порушенням його прав.

Робота інвалідів в нічний час допускається лише за їх згодою, а такої згоди він не давав, оскільки він є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, що теж є порушенням його прав. Під час розрахунку норми тривалості робочого часу безпосередньо на підприємстві слід керуватися нижчезазначеним (лист Мінсоцполітики від 08.08.2018 року №78/0/206-18). За зазначених умов, залежно від тривалості робочого тижня, норма робочого часу на 2019 рік становитиме - при 40-годинному робочому тижні - 1993 годин на рік, така кількість робочих годин не порушуватиме права працівників відповідно до КЗпП.

Крім того ст.50 КЗпП визначено нормальну тривалість робочого часу працівників, яка не може перевищувати 40 годин на тиждень, але і ця норма також не була дотримана відповідачем, що є істотним порушенням трудових прав.

Виходячи з вищевикладеного, він має право розірвати з відповідачем строковий договір за ст.39 КЗпП та в заяві на звільнення просив звільнити його із займаної посади від 06 червня 2019 року, виплатити всі належні суми в тому числі вихідну допомогу внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст.44 КЗпП), що було проігноровано відповідачем і є порушенням його прав.

Також, відповідно до ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначав про невірне нарахування заробітної плати, оскільки відповідно до довідки від 25.05.2019 року №Вз000000008, виданої відповідачем. Оплата праці проводиться за погодинним тарифом (погодинний тариф від 01.01.2019 року складає 25,13 грн., на 2018 рік він становить 22,41 грн.), крім того відповідно до чинного законодавства робота в нічний час оплачується за підвищеним тарифом, доплата складає 40% за роботу в нічні години (роботою в нічний час вважається робота з 22:00 по 06:00 год., тобто 8 годин.). Тобто, година роботи в нічний час понад норму повинна оплачуватись в подвійному розмірі - 70 грн. 36 коп. за год., надурочна робота в денний час згідно з погодинною оплатою повинна оплачуватись 25.13*2 =50 грн.26 коп. за годину.

Тому, сума, що не доплачена в заробітній платі, відповідно до КЗпП, становить 13 078 грн. 18 коп. за період від листопада 2018 року до травня 2019 року. Також, виходячи з листа Мінсоцполітики нормальна тривалість робочого часу на 2019 рік складає при 40-годинному робочому тижні - 1993,00 год. на рік та по місяцях з урахуванням святкових днів.

Щодо суми нарахованих відпускних, то при нарахуванні відпускних якщо працівник працював на підприємстві менше року, середня зарплата обчислюється на підставі виплат за фактичний час роботи: із 1-го числа місяця після оформлення на роботу до 1-го числа місяця, у якому надається відпустка чи виплачується компенсація за невикористану відпустку. Так як заробітна плата була нарахована в меншому розмірі ніж повинна була, то і сума відпускних має бути більшою. До розрахунку беруться місяці від 01.12.2018 до 01.05.2019 року, тобто 151-5 (святкові дні ) = 146 к. д., сума доходу за цей період складає 45509,44 : 146 к. д. = 311,70 грн. - середньоденний заробіток , його відпустка тривала 14 к. д * 311,70 грн. = 4363 грн. 8 коп. - це відпускні, які повинні були бути нараховані. Йому було нараховано відпускні в розмірі 3 139 грн., таким чином була не донарахована сума в розмірі 1 224 грн. 80 коп. В день звільнення працівнику виплачуються всі належні йому суми в тому числі і компенсація за невикористану відпустку. За ч.1 ст.6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що інвалідам І і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів., тобто, за відпрацьований період він має право на відпустку 15 календарних снів, тобто, розмір компенсації повинен складати (розрахунок такий як і для звичайної) відпустки 15 к. д.*311,70 грн.=4 675 грн. 50 коп. Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні працівника необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати. Основним документом, яким регламентований її розрахунок, є Порядок №100.

Так, згідно з п.2 цього Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню працівника. В даному випадку це від березня до квітня 2019 року. У зв`язку з тим, що середньомісячна заробітна плата визначена законодавством (КЗпП) як розрахункова величина для нарахування вихідної допомоги, то вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до його графіку змінності йому було встановлено режим роботи «доба-дві» (зміна починається о 08:00 поточного дня і закінчується о 08:00 наступного дня). Він написав заяву на звільнення з 06.06.1019 року, тому розрахунковим періодом буде березень квітень, за графіком змінності він відпрацював у квітні 10 змін, що складає 240 год., у березні 11 змін, тобто 264 год.

Таким чином, у розрахунковому періоді відпрацював 504 години (21 зміну), тому заробітна плата повинна була бути нарахована за цей період у розмірі 8885,96+10549,57=19435 грн. 53 коп. Середньоденна заробітна плата за розрахунковий період: зміни припадають на 42 робочих дні, тому 19435,53:42 = 462 грн. 75 коп. Середньомісячне число робочих днів працівника в розрахунковому періоді = 40 за індивідуальним графіком доба через дві, де робоча зміна припадає на 2 робочі дні 40:2 = 20, середньомісячна заробітна плата виходячи з виплат в розрахунковому періоді: 20 * 462 грн. 75 коп. = 9255 грн. 01 коп.

У разі коли звільнення відбувається з ініціативи працівника, внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору вихідна допомога виплачується в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку 9255 грн. 01 коп.*3 = 27765 грн. 04 коп. - сума вихідної допомоги, яка повинна бути нарахована. Отже, ціна позову складається з не донарахованих йому сум заробітної плати, вихідної допомоги, додаткової відпустки, компенсації за не використану відпустку і складає: 27765,04+4 675,5 +13 078,18 = 45 518 грн. 72 коп.

У зв`язку з вищевикладеним та з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд визнати наказ відповідача №53/01-18 від 24.06.2019 року «Про звільнення охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 » протиправним та скасувати, зобов`язати КПБМР «Муніципальна варта» змінити формулювання причини звільнення зі «звільнений за прогул без поважних причин п.4. ч.1 ст.40 КЗпП», вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ст.39 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю роботодавцем», стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн., зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку, тобто по день, коли рішення суду набере законної сили, виходячи з розміру його середньоденного заробітку 462 грн. 75 коп. за робочий день, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити належні йому суми на день звільнення, в тому числі за роботу в надурочний та нічний час, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та зобов`язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку, наказ на звільнення із зазначенням причини звільнення, довідку про належні йому суми на день розрахунку та оригінали медичних довідок психіатра та нарколога, дозвіл на носіння зброї.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, в якому позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач КП Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» просить залишити рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що апеляційна скарга є необгрунтованою, безпідставною та такою, що не грунтується на фактичних обставинах справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, на які посилається позивач в обґрунтування вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

12.07.2019 року позивач надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що необхідність уточнення позовних вимог зумовлена тим, що його було протиправно звільнено з роботи 24.06.2019 року, оскільки Укрпоштою надіслано копію наказу на звільнення, виданого відповідачем 24.06.2019 року за №53/01-19, в якому зазначається, що до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за ст.40 КЗпП через відсутність на роботі від 06.06.2019 року до 24.06.2019 року. Він вважав такі дії відповідача протиправними виходячи з наступного: 25.05.2019 року ним на адресу відповідача було надіслано заяву на звільнення з власної ініціативи. Причиною звільнення вказав порушення законодавства про працю і конкретизував, які саме норми КЗпП були порушені. Відповідно до норм чинного законодавства працівник, який звільняється з власної ініціативи через порушення норм законів про працю, звільняється в день, який він просить, такому працівнику виплачується вихідна допомога в розмірі не меншому ніж тримісячний заробіток, однак ці норми були проігноровані відповідачем. Через не бажання виплачувати вихідну допомогу, відповідач навмисно (штучно) створив умови для його звільнення за ст.40 КЗпП за прогул. Так як спочатку повідомив про необхідність до 03.06.2019 здати формений одяг, хоча 05.06.2019 року був його останнім робочим днем згідно графіку змінності.

Згідно посадової інструкції на своєму робочому місці він повинен бути в форменому одязі, тому через дії відповідача 05.06.2019 року стало для нього днем вимушеного прогулу, про що було написано пояснювальну записку, тобто, саме 05.06.2019 року був для нього останнім робочим днем (за графіком змінності).

Ввечері 05.06.2019 близько 17 год. відповідач повідомив про те, що він має отримати форму і вийти на роботу 06.06.2019 року, хоча згідно з графіком змінності це для нього вихідний день, тому такий виклик на роботу суперечить законодавству про працю, а саме, п.2 ст.29 КЗпП, та є протиправним. Крім того, він у телефонній розмові повідомив відповідача про те, що 06.06.2019 року на роботу вийти не має змоги, оскільки відповідно до графіку змінності даний день є його вихідним днем та днем звільнення.

Отже, у відповідача не було підстав для видання наказу №14/01-19 від 06.06.2019 року «Про необхідність надання письмових пояснень» з приводу порушення трудової дисципліни, зокрема, відсутності на своєму робочому місці та на підприємстві в цілому. Крім того, він в телефонній розмові також повідомив відповідача і про загострення хвороби, про те. що починаючи від 28.05.2019 року він проходить обстеження і йому виписано направлення на госпіталізацію у відділення неврології з 10.06.2019 року.

Так, 06.06.2019 року він мав бути звільненим за власним бажанням, за заявою, яку надіслав відповідачу ще 25.05.2019 року, через порушення відповідачем норм законів про працю, однак відповідач проігнорував норми КЗпП, порядок звільнення розрахунку та ведення трудових книжок і 12.06.2019 року надіслав черговий лист №158/01-33, в якому зазначив, що не вбачається достатніх підстав для його звільнення за ст.39 КЗпП.

Крім того, відповідач в наказі на звільнення №53/01-18 від 24.06.2019 року «Про звільнення охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 », зокрема, посилається на наказ КПБМР «Муніципальна варта» від 06.06.2019 року №13/01-19 «Про проведення службового розслідування», та акт за результатами проведеного службового розслідування від 21.06.2019 року, однак, він не розуміє мети його проведення, оскільки раніше належним чином повідомив відповідача про причину своєї відсутності на роботі 06.06.2019 року, ним раніше була надіслана заява відповідачу на звільнення з 06.06.2019 року, кількість порушених норм законодавства про працю відповідачем є достатньою підставою для його звільнення з причин, які вказані в заяві, з дати яку він зазначив. Тому він вважав себе звільненим з 06.06.2019 року і вважав, що днем видачі трудової книжки, виплати вихідної допомоги, всіх належних йому сум повинно було бути 06.06.2019 року. Вимогу про повний розрахунок та видачу трудової книжки, довідки про зарплату він надіслав відповідачу засобом зв`язку - вайбер, ще 05.06.2019 року та в той же день продублював листом через відділення Укрпошти. На денному стаціонарі перебував від 10.06.2019 року до 24.06.2019 року, відповідача повідомляв про те, що починаючи від 28.05.2019 проходить обстеження, але йому оголосили про прогул.

Розмір нанесеної моральної шкоди ним оцінено в 50 000 грн., оскільки саме дії відповідача спричинили додаткові моральні страждання, формують про нього негативну думку в потенційних роботодавців, від чого він відчуває дискомфорт, нервує, погіршується його стан здоров`я і він залишається без засобів до існування.

Вважав, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні - не нарахування і не виплата в прядку ст.44 КЗпП України вихідної допомоги, на підставі ст.117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку - по день постановлення рішення.

Враховуючи вищевикладене, просив суд прийняти уточнення позовних вимог до розгляду у зв`язку з настанням нових обставин по справі, а саме, звільнення 24.06.2019 року, визнати наказ відповідача №53/01-18 від 24.06.2019 року «Про звільнення охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 » протиправним та скасувати, зобов`язати КПБМР «Муніципальна варта» змінити формулювання причини звільнення зі «звільнений за прогул без поважних причин п.4. ч.1 ст.40 КЗпП», вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ст.39 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю роботодавцем», стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн., а решту позовних вимог прошу залишити без змін.

15.07.2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що наказом по комунальному підприємству Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» від 20 листопада 2018 року №67/01-18 ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника відділу правопорядку з 21 листопада 2018 року з випробним терміном два місяці на підставі його ж заяви від 20.11.2018 року.

21.11.2018 року між ними було укладено трудовий договір №37, за яким позивач приймається на роботу на посаду охоронника відділу правопорядку з 21.11.2018 року з випробувальним терміном строком два місяці. При цьому, як вбачається з п.4.2. укладеного між сторонами трудового договору, працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни, у тому числі за: прогул (у тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За кожне порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один вид стягнення: догана або звільнення. Також, 21.11.2018 року позивача було ознайомлено під розпис з посадовою інструкцією охоронника Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта». Згідно наказу КПБМР «Муніципальна варта» від 21.05.2019 року №40/01-18 позивачу на підставі його заяви від 21.05.2019 року надано додаткову відпустку терміном 14 днів, з 22.05.2019 року. Після цього 30.05.2019 року на адресу відповідача надійшла заява позивача про те, що останній просить звільнити його із займаної посади охоронника з 06.06.2019 року на підставі ст.39 КЗпП, у зв`язку з порушенням трудового законодавства. На вказану заяву позивача листом від 31.05.2019 року КП БМР «Муніципальна варта», який отриманий позивачем 03.06.2019 року, повідомлено про те, що не вбачається достатніх підстав для розірвання трудового договору та звільнення його із займаної посади охоронника на підставі ст.39 КЗпП з огляду, зокрема, на те, що форма табелю обліку використання робочого часу затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». В свою чергу, згідно табелів обліку використання робочого часу в КПБМР «Муніципальна варта» тривалість його робочого часу не перевищує нормальної тривалості робочого часу працівників, визначеної чинним в Україні законодавством, зокрема, ст.50 КЗпП. Відповідно до ст.16 Закону України «Про оплату праці», на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до ст.15 цього Закону, але в межах, визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Також, зазначено про те, що за листом Міністерства соціальної політики України від 05.01.2012 року, конкретний період надання щорічної відпустки або її частини узгоджується між працівником і роботодавцем. Крім того, позивача було повідомлено про те, що він не позбавлений можливості подати заяву про звільнення із займаної посади на підставі, зокрема, ч.1 ст.38 КЗпП, у порядку, в спосіб та у строки, передбачені законодавством. Разом з тим, як вбачається з доповідної записки начальника відділу правопорядку, директора комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» було повідомлено про те, що 06.06.2019 року позивач у цій справі на своє робоче місце не з`явився, а з урахуванням заяви охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 про звільнення, 06.06.2019 року є його робочим днем. При цьому, при попередженні в телефонному режимі зазначеного працівника про необхідність виходу на роботу 06.06.2019 року ОСОБА_1 в телефонному режимі зазначив про те, що не має змоги вийти на роботу у зв`язку із загостренням хвороби, однак, не повідомив чи перебуває на лікуванні чи ні, та не повідомив про наявність чи відсутність виписаного листка непрацездатності. Після цього, наказом від 06 червня 2019 року №13/01-19 було доручено працівникам КПБМР «Муніципальна варта» провести службове розслідування та з`ясувати причини відсутності працівника - охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 на робочому місці (та на підприємстві в цілому) в строк до 21.06.2019 року. Іншим наказом від цієї ж дати за №14/01-19 було вирішено повідомити ОСОБА_1 про необхідність надання ним письмових пояснень в строк до 18.06.2019 року з приводу порушення трудової дисципліни, зокрема, з приводу не з`явлення на своє робоче місце та на підприємство в цілому, зокрема, 06.06.2019 року, в яких зазначити причини відсутності. Позивача було повідомлено про необхідність надання ним письмових пояснень та направлено йому копію цього наказу. 11.06.2019 року на адресу відповідача надійшов лист від позивача про те, що він вважає днем свого звільнення 06.06.2019 року, а листом від 05.06.2019 року позивач повідомив відповідача про те, що він здав свою робочу форму. При цьому, на лист позивача від 11.06.2019 року йому було надіслано відповідь про те, що 06.06.2019 року був його робочий день, про що йому попередньо було повідомлено, однак, на роботу позивач не прийшов, поважні причини неявки не повідомив. Таким чином, можна стверджувати про те, що позивач фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків, як охоронника відділу правопорядку КПБМР «Муніципальна варта». Згідно відповідних актів про відсутність працівника на робочому місці, ОСОБА_1 був відсутній на своєму робочому місці та на підприємстві в цілому, починаючи з 06.06.2019 року по 21.06.2019 року, поважні причини відсутності не відомі. 21.06.2019 року працівниками КПБМР «Муніципальна варта» було складено акт за результатами проведеного службового розслідування. 06.06.2019 року було оформлено наказ про необхідність надання письмових пояснень із вказаних вище обставин, який направлено на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 , який він отримав 13.06.2019 року. Також, на адресу КПБМР «Муніципальна варта» надійшла відповідь від працівника ОСОБА_1 про те, що він вважає повідомлення про необхідність виходу на роботу 06.06.2019 року протиправним та вважає себе звільненим. На вказаний лист, працівнику було також надіслано відповідь по суті на його адресу. Згідно відповідних актів, охоронник відділу правопорядку ОСОБА_1 на своє робоче місце та на підприємство в цілому не з`явився ані 06.06.2019 року ані в наступні робочі дні, тобто був відсутній на робочому місці та на підприємстві в цілому, починаючи з 06.06.2019 року по 21.06.2019 року. При цьому, поважних причин відсутності на роботі ОСОБА_1 на думку працівників, якими складено цей акт не виявлено. Після цього, наказом КПБМР «Муніципальна варта» від 24.06.2019 року за №53/01-18 застосовано до охоронника відділу правопорядку КПБМР «Муніципальна варта» ОСОБА_1 за прогул без поважних причин (відсутність без поважних причин на робочому місці та на підприємстві в цілому більше трьох годин), починаючи з 06.06.2019 року по 24.06.2019 року, дисциплінарне стягнення у виді звільнення. Звільнено охоронника відділу правопорядку комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» ОСОБА_1 із займаної посади 24 червня 2019 року за прогул без поважних причин, починаючи з 06.06.2019 року по 24.06.2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 24 червня 2019 року позивачу було направлено копію наказу про звільнення, а також повідомлено про необхідність отримання трудової книжки. 27.06.2019 року позивача було повторно повідомлено про необхідність отримання ним трудової книжки або надання письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою. Крім того, у разі необхідності отримання щорічної відпустки (або її частини), як у даному випадку, у стислі терміни (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо) та враховуючи ст. 162 Закону України «Про відпустки» роботодавець погодився на надання позивачу відпустки поза графіком відпусток. При цьому, черговість надання відпусток визначається графіками та при складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. На безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51). У разі відсутності на підприємстві профспілкової організації питання про запровадження підсумованого обліку робочого часу може бути врегульовано в колективному договорі, оскільки згідно зі ст. 7 Закону № 3356 у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку. Відтак, позивач був належним чином повідомлений про те, що 06.06.2019 року це його робочий день, однак, на своє робоче місце та на підприємство в цілому не з`явився, з огляду на що вчинив прогул. Пунктом 2.7. Колективного договору КПБМР «Муніципальна варта» на 2018-2019 роки передбачено, що керівництво підприємства має право розірвати трудовий договір, укладений з працівником на невизначений строк, а також строковий трудовий договір у разі систематичного невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п.3 ст.40 КЗпП), та за прогул (у тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, (п.4 ст.40 КЗпП). Відповідно до п. 3.14. Колективного договору КПБМР «Муніципальна варта» на 2018-2019 роки, для працівників підприємства з п`ятиденним робочим тижнем робота у святкові, неробочі та вихідні дні, компенсується у грошовій формі у подвійному розмірі, або наданням за його бажанням іншого дня відпочинку. Для працівників що працюють за підсумованим обліком робочого часу (охоронники, чергові, сторожа, сумісники) вихідні дні за календарем (субота, неділя) можуть не збігатися з вихідними днями працівників. Якщо робочий день працівника, норма робочого часу якого визначається по графіку змінності, припадає на вихідний день (субота, неділя), то окремій оплаті такий день не підлягає, оскільки робота в такий день проводиться в межах встановленої норми робочого часу. Як вбачається із п. 17 Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 року №960, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб`єктом охоронної діяльності (входять до штату суб`єкта охоронної діяльності). Під час прийняття на роботу ліцензіат зобов`язаний отримати від зазначених осіб документи, необхідні для прийняття на роботу до суб`єкта охоронної діяльності, а саме: документи, які підтверджують проходження особою обов`язкового попереднього (періодичного) психіатричного огляду та профілактичного наркологічного огляду, які видані в установленому порядку; документ, який підтверджує, що такі особи не мають непогашеної чи не знятої в установленому законом порядку судимості за скоєння умисних злочинів. За таких обставин, зазначені у вказаному пункті Ліцензійних умов документи, які мають бути надані роботодавцю до прийняття на роботу мають зберігатися у роботодавця. А, позивач у справі не позбавлений можливості отримати дублікати зазначених документів у органі, який їх видав. Як вбачається із табелів обліку робочого часу, позивач працював з нормальною тривалістю робочого часу та не залучався до надурочних робіт. Крім того, за відповідною бухгалтерською довідкою та розрахунку нарахувань та виплати заробітної плати позивачу, заробітна плата виплачувалась вчасно та в повному обсязі. Також, компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена в повному обсязі. Також, позивачем не надано ані відповідачу ані суду відповідного листка непрацездатності. Крім того, слід зауважити про те, що на думку відповідача, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а також не доведено її розмір та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між звільненням та моральною шкодою, на яку посилається позивач. А зазначені в заяві про уточнення позовних вимог певні моральні страждання носять загальний характер та знову ж таки не підтверджуються належними та допустимими доказами. При цьому, навіть у виписному епікризі зазначено про те, що позивач працював на момент свого лікування на підприємстві відповідача. Свою трудову книжку позивачем не забрано і на цей час, незважаючи на те, що він повідомлений про звільнення та про можливість отримати трудову книжку. Однак, позивач ухиляється від можливості її отримання та не надає письмової згоди на її пересилання. Також, відповідач не повідомляв позивача про необхідність повернення форменого одягу. У зв`язку з цим, просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» про проведення розрахунку при звільненні та вчинення дій, відмовити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є інвалідом 2 групи з 16.11.2017 року та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджено копією паспорта, ідентифікаційного номера та копією посвідчення (т.1, а.с.11-14).

Наказом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» від 20.11.2018 року №67/01-18 ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника відділу правопорядку з 21.11.2018 року з випробувальним терміном два місяці на підставі його заяви від 20.11.2018 року, що підтверджується матеріалами справи.

Також встановлено, що 21.11.2018 року між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» було укладено трудовий договір №37, відповідно до якого позивач був зарахований на посаду охоронника відділу правопорядку з 21.11.2018 року з випробувальним терміном строком два місяці.

За п.4.2. трудового договору працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни, зокрема, за: прогул (у тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За кожне порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один вид стягнення: догана або звільнення.

21 листопада 2018 року позивача було ознайомлено під розписку з посадовою інструкцією охоронника Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Муніципальна варта» і підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, зобов`язання про нерозголошення інформації, що становить комерційну таємницю або конфіденційну інформацію.

Згідно наказу КПБМР «Муніципальна варта» від 21.05.2019 року №40/01-18 позивачу на підставі його заяви від 21.05.2019 року надано додаткову відпустку відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту терміном 14 днів, з 22.05.2019 року.

25.05.2019 року позивач направив директору КПБМР «Муніципальна варта» заяву, яка отримана останнім 30.05.2019 року, в якій просив звільнити його із займаної посади охоронника за власним бажанням з 06.06.2019 року на підставі ст.39 КЗпПУ в зв`язку з порушенням трудового законодавства, а саме: перевищення нормальної тривалості робочого часу на тиждень відповідно до статті 50 КЗпПУ та порушення процедури виплати відпускних.

Також просив виплатити всі належні йому суми на дату розрахунку (звільнення), а саме: частину заробітної плати за травень, за невикористану додаткову відпустку, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України.

31.05.2019 року відповідач на вказану заяву направив позивачу відповідь, яка була отримана останнім 03.06.2019 року, в якій зазначив про відсутність підстав для звільнення його згідно зі ст.39 КЗпП України, оскільки форма табелю обліку використання робочого часу затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», а згідно табелів робочого часу на КПБМР «Муніципальна варта» тривалість такого часу не перевищує нормальної тривалості робочого часу працівників, зокрема, ст.50 КЗпП України.

За ст.16 Закону України «Про оплату праці» на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах, визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України, а листом Міністерства соціальної політики України від 05.01.2012 року роз`яснено, що конкретний період надання щорічної відпустки або її частини узгоджується між працівником і роботодавцем. Також, позивача було повідомлено про те, що він не позбавлений можливості подати заяву про звільнення із займаної посади на підставі, зокрема, ч.1 ст.38 КЗпП України у спосіб та у строки, передбачені законодавством.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач порушив вимоги законодавства щодо тривалості робочого часу, виплати заробітної плати відповідно до відпрацьованих годин та строків виплати відпускних.

Так, згідно ст.50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

З табелів обліку використання робочого часу наданих КП БМР « ОСОБА_3 не перевищувала нормальної тривалості робочого часу працівників, визначеної ст.50 КЗпП України (т.1, а.с.139-150).

В позовній заяві позивач вказував на те, що він будучи інвалідом другої групи не надавав згоди на роботу в нічний час і його ніхто не запитував про зручний для нього графік чи умови роботи.

Проте, як вбачається з табелів обліку використання робочого часу, позивач в період іспитового строку (2 місяці) працював у нічні зміни, але не заявив про неможливість виконувати обов`язки відповідно до встановленого графіку, а згідно ст.28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування.

Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК, ОСОБА_1 може працювати в створених умовах слюсарем і йому протипоказана важка фізична праця, а застереження щодо роботи у нічний час відсутні.

Згідно з п.5.2.3. Трудового договору №37 від 21.11.2018 року, який узгоджується зі ст.28 КЗпП України, позивач мав право припинити договір зі своєї ініціативи до закінчення строку дії договору, зокрема, з причин зумовлених неможливістю продовжувати роботу у зв`язку зі станом здоров`я.

В судовому засіданні позивач зазначав, що він має право на відпустку відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка надається на його вимогу у будь-який час, що він і зробив написавши заяву від 21.05.2019 року, однак відповідач не виплатив йому кошти за дану відпустку згідно вимог законодавства.

Так, згідно ст. 77-2 КЗпП України, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», позивач, як особа з інвалідністю другої групи, маючи статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

В листі Міністерства соціальної політики України, від 05.01.2012 року за №7/13/133-12, роз`яснено порядок виплати відпускних, а саме: згідно з частиною третьою статті 115 КЗпП України та частиною першою статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Відповідно до параграфу 2 статті 7 Конвенції №132 «Про оплачувані відпустки (переглянута в 1970 році)», ратифікованої Законом України від 29.05.2001 року №2481-III, суми, що належать до виплати за час відпустки (частину), виплачуються зацікавленій особі до відпустки, якщо інше не передбачене в угоді, що стосується цієї особи і роботодавця.

Отже, враховуючи положення зазначеної статті Конвенції та те, що конкретний період надання щорічної відпустки або її частини узгоджується між працівником і роботодавцем, у разі необхідності отримання щорічної відпустки (або її частини), у стислі терміни (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо) в заяві працівник може висловити своє бажання про отримання заробітної плати за неї в терміни, визначені між працівником та роботодавцем.

За змістом ст. 10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються, зокрема, ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, щорічна додаткова відпустка за бажанням працівника надається в зручний для нього час, але має бути узгоджена з роботодавцем, працівник має повідомити про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Проте, як стверджував позивач в судому засіданні, вказана додаткова відпустка передбачається для нього щорічно, але він не узгоджував з роботодавцем дату її початку, в період відпустки проходив обстеження і лікування, а згідно направлення №4 він проходив обстеження у січні 2019 року та був направлений до Київської обласної лікарні №2 до лікаря невропатолога, отже він мав можливість спланувати дану відпустку, узгодити її період з відповідачем та внести її до графіку відпусток.

Також, мав можливість вказати у заяві про надання відпустки своє бажання про отримання заробітної плати за неї в терміни, визначений між ним та відповідачем.

Позивач в позові вказав та підтвердив в засіданні, що він отримав заробітну плату за вказану відпустку 30.05.2019 року, що також підтверджено матеріалами справи.

Позивач на підтвердження порушення відповідачем законодавства щодо розміру заробітної плати надав до суду фотокопію листа КПБМР «Муніципальна варта» від 14.05.2019 року за №130/01/33.

Так, з вказаного листа вбачаться, що КПБМР «Муніципальна варта» звертається до голови правління ПрАТ «Білоцерківський завод ЗБК» з інформацією про зміни в законодавстві щодо розміру мінімальної заробітної плати та проханням переглянути нову калькуляцію вартості охоронних послуг в місяць одного цілодобового поста охорони.

Як вбачається, з розрахунку нарахувань та виплати ОСОБА_1 заробітної плати, його заробітна плата становила до виплати: в січні 2019 року - 5 327 грн. 29 коп., лютий 2019 року - 5 317 грн. 11 коп., березень 2019 року - 5 303 грн. 66 коп., квітень 2019 року - 5 327 грн. 92 коп., травень 2019 року з урахуванням відпустки - 6 692 грн. 98 коп., червень 2019 року - 3 405 грн. (компенсація за невикористану відпустку), тобто більше ніж мінімальна заробітна плата встановлена Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік».

Позивач на підтвердження обставин справи щодо графіків його робочого часу надав до суду фотокопії графіків роботи охоронників, але суд вірно не взяв їх до уваги, оскільки вони не містять інформації щодо предмету доказування та з них неможливо встановити дійсні обставини справи, оригінали даних графіків, затверджені роботодавцем, до суду не надано інших доказів, які б у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про наявність обставин справи, на які посилається позивач в обґрунтування вимог.

Також, судом вірно не взяті до уваги розрахунки позивача, наведені у позові та надані в судовому засіданні, так як вони не узгоджуються з обставинами справи і наданими доказами.

Як вбачається з табелів обліку робочого часу, позивач працював з нормальною тривалістю робочого часу та не залучався до надурочних робіт.

Крім того, з бухгалтерської довідки та розрахунку нарахувань і виплати заробітної плати позивачу вбачається, що заробітна плата виплачувалася вчасно та в повному обсязі. Також, компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена в повному обсязі.

За змістом п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Так, як видно зі змісту наказу про звільнення позивача, правовою підставою для звільнення зазначено п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

На підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частиною 1 ст.147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст.148 Кодексу законів про працю України).

За ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до ст.241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк

Як встановлено в судовому засіданні, позивач від 22.05.2019 року до 05.06.2019 року включно перебував у щорічній додатковій відпустці згідно його заяви, поданої 21.05.2019 року, в період якої 25.05.2019 року направив відповідачу заяву про звільнення з посади охоронника з 06.06.2019 року.

В п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.1993 року №58 прямо зазначено, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Отже, враховуючи, що позивач після відпустки мав приступити до роботи 06.06.2019 року, що узгоджується з табелем обліку робочого часу, 06.06.2019 року є робочим днем для позивача, а з урахуванням його заяви про звільнення з 06.06.2019 року, даний день мав бути фактично останнім днем його роботи.

Твердження позивача про те, що за графіком його останній день робочий день - 05.06.2019 року жодним доказом не підтверджено та спростовуються його заявою про відпустку, в якій вказано її період від 22.05.2019 року до 05.06.2019 року (14 днів), тобто включно з 05.06.2019 року, наказом про надання відпустки від 21.05.2019 року та затвердженим табелем обліку робочого часу.

Факт обізнаності позивача про те, що він мав вийти на роботу 06.06.2019 року підтверджується також його відповіддю на вимогу отримати форму та заступити на зміну від 05.06.2019 року, в якій він вказував на те, що він вважає себе звільненим 06.06.2019 року, тому повідомлення про необхідність отримати форму та вийти на роботу є безпідставним та протиправним.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 в період від 06.06.2019 року до 24.06.2019 року був відсутній на робочому місці та на КП БМР «Муніципальна варта» в цілому, що не заперечується позивачем та підтверджено наступними доказами.

Як вбачається з доповідної записки від 06.06.2019 року, начальник відділу правопорядку В.Олійник доповів директору КП БМР «Муніципальна варта» про те, що охоронник відділу правопорядку ОСОБА_1 на своє робоче місце 06.06.2019 року не з`явився, листом від 31.05.2019 року він був повідомлений про відсутність підстав для розірвання трудового договору і звільнення за ст.39 КЗпПУ та повідомлено про те, що він не позбавлений можливості звільнитися за ст.38 вказаного закону.

При цьому, при попередженні в телефонному режимі зазначеного працівника про необхідність виходу на роботу 06.06.2019 року ОСОБА_1 в телефонному режимі зазначив про те, що не має змоги вийти на роботу у зв`язку із загостренням хвороби, однак не повідомив чи перебуває на лікуванні чи ні та не повідомив про наявність чи відсутність виписаного листка непрацездатності.

Згідно наказу від 06.06.2019 року за №13/01-19 працівникам КПБМР «Муніципальна варта» було доручено провести службове розслідування та з`ясування причин відсутності працівника охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 на робочому місці (та на підприємстві в цілому) в строк до 21.06.2019 року.

Також, на підставі наказу від 06.06.2019 року №14/01-19, який позивач отримав 13.06.2019 року, ОСОБА_1 мав надати письмові пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, зокрема, з приводу не з`явлення на своє робоче місце та на підприємство в цілому, а також відсутність на робочому місці (та на підприємстві в цілому) протягом 06.06.2019 року, в яких зазначити причини відсутності, в строк до 18.06.2019 року.

Проте, позивач не подав відповідачу письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці та на підприємстві в цілому як 06.06.2019 року та і до 18.06.2019 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначав, що в період від 10.06.2019 року до 24.06.2019 року перебував на лікуванні в Київській обласній лікарні №2, лікарняний лист про дане лікування був оформлений, в ньому було вказано місце роботи - КП БМР «Муніципальна варта», але він не надав відповідачу ні лікарняний лист ні будь - який інший документ щодо перебування на лікуванні у вказаний період.

На підтвердження перебування на лікуванні позивач надав фотокопію направлення на госпіталізацію від 28.05.2019 року та копію консультативного висновку спеціаліста від 03.06.2019 року, в яких відсутня інформація щодо періоду перебування на лікуванні.

З виписного епікризу з карти №285 хворого денного стаціонару поліклініки Київської обласної лікарні №2 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні від 10.06.2019 року до 24.06.2019 року, йому було видано листок непрацездатності №985861 та у вказаному епікризі зазначено про те, що позивач працював на момент свого лікування на підприємстві відповідача.

Лікарняний лист з урахуванням Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є підставою для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності та згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 року №440 підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності, однак, згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, що неможливо без надання працівником відповідного документу в підтвердження відсутності на роботі з поважних причин.

Також, з матеріалів справи вбачається, що працівниками КПБМР «Муніципальна варта»: начальником відділу правопорядку В.Олійник, спеціалістом - бухгалтером Н.Овдієнко, економістом з праці А.Синьозуб були складені акти про відсутність позивача на робочому місці (та на підприємстві в цілому) від 06.06.2019 року до 21.06.2019 року та вказаними працівниками було складено акт за результатами службового розслідування, згідно з яким поважних причин відсутності на роботі ОСОБА_1 не виявлено.

24.06.2019 року КПБМР «Муніципальна варта» було видано наказ №53/01-18 про звільнення охоронника відділу правопорядку ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, починаючи від 06.06.2019 року до 24.06.2019 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Також, встановлено, що даний наказ з повідомленням щодо необхідності отримання трудової книжки позивачу було направлено 24.06.2019 року і 27.06.2019 року повторно йому було направлено повідомлення, яке отримано позивачем 03.07.2019 року, про отримання трудової книжки особисто або надання письмової згоди на її пересилку поштою.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як встановлено судом, позивач в день звільнення був відсутній на роботі, особисто трудову книжку на підприємстві не забрав та на вказані повідомлення роботодавця не надав письмової згоди на її пересилку, а отримав трудову книжку лише в період розгляду даної справи.

Також, в судому засіданні встановлено, що відповідно до Колективного договору КПБМР «Муніципальна варта» на 2018-2019 роки для працівників підприємства з п`ятиденним робочим тижнем робота у святкові, неробочі та вихідні дні компенсується у грошовій формі у подвійному розмірі, або наданням за його бажанням іншого дня відпочинку. Для працівників що працюють за підсумованим обліком робочого часу (охоронники, чергові, сторожа, сумісники) вихідні дні за календарем (субота, неділя) можуть не збігатися з вихідними днями працівників. Якщо робочий день працівника, норма робочого часу якого визначається по графіку змінності, припадає на вихідний день (субота, неділя), то окремій оплаті такий день не підлягає, оскільки робота в такий день проводиться в межах встановленої норми робочого часу, що не заперечувалося позивачем, підтверджено табелями робочого часу, які узгоджуються з показами свідка ОСОБА_4 .

Згідно з п.17 Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 року №960, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб`єктом охоронної діяльності (входять до штату суб`єкта охоронної діяльності). Під час прийняття на роботу ліцензіат зобов`язаний отримати від зазначених осіб документи, необхідні для прийняття на роботу до суб`єкта охоронної діяльності, а саме: документи, які підтверджують проходження особою обов`язкового попереднього (періодичного) психіатричного огляду та профілактичного наркологічного огляду, які видані в установленому порядку; документ, який підтверджує, що такі особи не мають непогашеної чи не знятої в установленому законом порядку судимості за скоєння умисних злочинів; документ, що підтверджує відсутність в особи обмежень за станом здоров`я для виконання функціональних обов`язків, який видається в установленому порядку; копію паспорта громадянина України; документ, що підтверджує набуття кваліфікації.

Судом встановлено, що позивачем при прийнятті на посаду охоронника відділу правопорядку КП БМР «Муніципальна варта» роботодавця були надані документи з урахуванням вказаних умов.

Зазначені у п.17 Ліцензійних умов документи, які мають бути надані роботодавцю до прийняття на роботу мають зберігатися у роботодавця, а позивач у справі не позбавлений можливості отримати дублікати зазначених документів в органі, який їх видав.

Щодо моральної шкоди, то позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, не доведено її розмір та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між звільненням та моральною шкодою, на яку посилається позивач.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: