КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/12931/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Марфіна Н.В.

15 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей та стягнення аліментів за минулий час,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила

стягнути з відповідача на користь неповнолітнього ОСОБА_3 аліменти за минулий час з 23.09.2016 по 07.08.2019 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексації;

стягнути з відповідача на користь неповнолітньої ОСОБА_4 аліменти за минулий час з 23.09.2016 по 07.08.2019 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексації;

збільшити розмір аліментів визначених наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 шляхом стягнення з відповідача на користь неповнолітнього ОСОБА_3 аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття;

збільшити розмір аліментів визначених наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 шляхом стягнення з відповідача на користь неповнолітньої ОСОБА_4 аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8039/2020
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач не надала суду доказів про свій розмір заробітної плати та відсутність інших доходів, що б підтверджували неможливість нею сплачувати аліменти.

Звертає увагу на те, що наявність боргу свідчить про небажання ОСОБА_2 брати участь в матеріальному забезпеченні своїх дітей.

Зазначає на існування правових підстав для збільшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що Договір про здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей та договір про внесення змін до нього не можуть вважатися доказом вжиття заходів щодо одержання аліментів.

Вимога про стягнення аліментів за минулий час є абсурдною, оскільки в той період відповідач мешкала разом з позивачем та дітьми й приймала участь у їх утриманні.

Відсутні докази на зміну матеріального становища відповідача та можливість надавати аліменти у більшому розмірі.

ОСОБА_1 у запереченні на відзив вказує, що відповідач в порушення вимог закону та Договору з моменту коли діти почали проживати з позивачем не брала жодної участі у їх вихованні та утриманні.

Зазначає, що відповідач приховує розмір заробітної плати та дату працевлаштування.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при рівності обов`язку батьків щодо матеріального забезпечення дітей, з урахуванням визначеного наказом суду розміру аліментів, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, іншу рівну частину має забезпечити батько дітей, що в цілому і дорівнює прожитковому мінімуму, який гарантований державою, а тому вимоги про збільшення розміру аліментів стягнутих згідно наказу не підлягають до задоволення.

Суд не вбачав обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Матеріали справи свідчать та при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.12.2015 року, шлюб між сторонами у справі розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей з їх матір`ю ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частині всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а. с. 10-14).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів, при цьому задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері (а. с. 7-9).

13.06.2016 сторони у справі уклали нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьками прав та про визначення місця проживання дітей, яким домовились про те, що місцем проживання ОСОБА_3 є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання ОСОБА_4 є місце проживання (реєстрації) матері. Батько зобов`язується піклуватись про здоров`я сина, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю (п. 3.1.1.). Мати зобов`язується піклуватись про здоров`я доньки, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком (п. 3.2.1) (а. с. 15-16).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016, визнано мирову угоду укладену між сторонами у справі 21.09.2016 року та закрито провадження у справі. За змістом затвердженої мирової угоди сторони дійшли згоди, що місцем проживання спільного сина ОСОБА_3 є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання спільної доньки ОСОБА_4 є місце проживання (реєстрації) матері. Батько зобов`язується піклуватись про здоров`я сина, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. Мати зобов`язується піклуватись про здоров`я доньки, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком (а. с. 17-19).

23.09.2016 сторони у справі уклали нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору щодо здійснення батьками прав та про визначення місця проживання дітей від 13.06.2016 року, яким погодили, що місцем проживання спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є місце проживання (реєстрації) батька. При цьому, сторони договору виключили з нього підпункт 3.2. графи 3, у якому, зокрема, йшлося про обов`язок матері забезпечити донці достатній рівень життя та освіти (а. с. 20).

Наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щодо кожної дитини, щомісячно, починаючи з 08.08.2019 і до досягнення кожним з дітей повноліття (а. с. 21).

На підтвердження своїх вимог про збільшення розміру аліментів позивачем надано копію договору №25 від 29.08.2019 року по надання послуг по вивченню іноземної мови стосовно сина ОСОБА_3 із зазначенням вартості послуг у сумі 2000,00 грн. щомісячно (а. с. 22-23).

Також позивачем надано копію договору найму житлового приміщення від 15.06.2019, а саме квартири АДРЕСА_1 , що за змістом договору винаймається для проживання позивача та двох його дітей за ціною 12 000,00 грн. щомісячно (а. с. 24).

Крім того, позивачем надано копії фіскальних та товарних чеків на підтвердження здійснення витрат і їх розміру (а. с. 25-33).

Мотивуючи наявність змін у майновому стані відповідача позивач посилаються на те, що за змістом постанови державного виконавця у ВП №59954041 від 18.09.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідачка, яка є платником аліментів, працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «МОДЕРН-ТРЕЙД» (а. с. 34).

Як на доказ вжиття заходів з одержання аліментів, що дають підстави для присудження аліментів за минулий час, позивач посилаються на наявність його претензії до відповідача, що датована 19.12.2018 року, у якій позивач просить відповідача сплатити на корить дітей аліменти починаючи з 23.09.2016 року у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 35).

Підтверджуючи дійсне надсилання вказаної претензії та її фактичне отримання відповідачем, позивач додав до своєї позовної заяви копії фіскальних чеків та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 36).

Позивач вказує, що з усіх сил намагається забезпечити дітям гідне життя, освіту та виховання, однак в зв`язку зі зростанням комунальних тарифів, інфляції та девальвації курсу гривні забезпечити належний рівень життя та розвитку для дітей стає все важче. За твердженням позивача, відповідач аліментів нікому не платить, стягнення по виконавчим документам (окрім стягнення аліментів на дітей) з відповідача не проводяться, інших неповнолітніх дітей відповідач не має, непрацездатні батьки на утриманні відповідача не перебувають. Нерухомості у відповідача на праві власності немає.

Визначеного наказом Оболонського районного суду м. Києва розміру аліментів не вистачить для забезпечення дітям нормальних умов життя, розвитку та виховання. Із постанови державного виконавця від 18.09.2019 року при примусовому виконанні наказу суду про стягнення аліментів позивачу стало відомо, що відповідачка працює у ТОВ «Модерн-Трейд». Отже, на думку позивача, оскільки відповідач отримує заробітну плату, її матеріальні стан поліпшився, а тому існують підстави для збільшення розміру аліментів. Стосовно стягнення аліментів за минулий час позивач зазначає, що доказом вжиття заходів для отримання з відповідача аліментів є укладення із ним договору від 13.06.2016 року та додаткової угоди від 23.09.2016 року відповідно до умов яких син та донька залишились проживати з позивачем. Посилаючись на положення п.п. 3.1.1., 3.2.1. укладеного між сторонами договору позивач вказує, що з моменту укладення додаткової угоди до договору основний тягар щодо матеріального забезпечення дітей ліг на нього, у свою чергу відповідачка була зобов`язана брати участь у несенні свого вкладу щодо матеріального забезпечення дітей.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Матеріали справи свідчать, що з відповідача вже присуджено до стягнення аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що підставою для зміни розміру аліментів, визначеного судовим рішенням, є зміна (погіршення або покращення) матеріального чи сімейного стану платника або одержувача аліментів, яка виникла після ухвалення судом цього рішення.

Встановлено, що наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щодо кожної дитини, щомісячно, починаючи з 08.08.2019 і до досягнення кожним з дітей повноліття (а. с. 21).

Із даним позовом про збільшення розміру аліментів ОСОБА_1 звернувся до суду 30.09.2019 майже через місяць після видачі наказу.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем в порушення вимог зазначеної норми права не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що протягом незначного проміжку часу, з`явились обставини, передбачені ст. 192 СК України щодо збільшення майнового стану відповідача, що вказують на необхідність збільшення розміру аліментів.

Таким чином, колегія судді погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що зміни у майновому стані платника аліментів у бік його поліпшення не доведено, посилання позивача є лише припущеннями на яких не може ґрунтуватись рішення суду, а тому вимоги позивача про збільшення розміру аліментів стягнутих згідно наказу Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 не підлягають до задоволенню.

Отже, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про наявність підставі для збільшення розміру аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі на приховування відповідачем своїх доходів та небажання ОСОБА_2 брати участь в матеріальному забезпеченні своїх дітей не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, тому судовим наказом стягнуто із відповідача аліменти на утримання дітей.

Що стосується стягнення аліментів за минулий період, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надав доказів ухилення відповідача від сплати аліментів відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК України.

За наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова