РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Якуші Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Коваль А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

27.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить: позбавити відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітніх - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 23.11.2002 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано, про що Київським ВДРАЦС ХМУЮ видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис №149 від 26.07.2011 року. Від шлюбу мають двох доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що шлюбні відносини між ними були припинені в 2010 році та з цього часу вони проживають окремо. Вказала, що відповідач самоусунувся від спілкування, виховання та матеріальної підтримки дочок, їхнім життям не цікавиться та не проявляє до них будь-якого інтересу та піклування. Зазначила, що в період з 2010 року по 2017 рік діти проживали з її матір`ю ОСОБА_5 в с. Михайлівка, Котелевського району, Полтавської області, оскільки вона була змушена працювати в іншому місті, щоб утримувати дітей. В цей час вона постійно спілкувалась з доньками, часто їх відвідувала. З вересня 2017 року діти постійно проживають з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що відповідач з 2010 року їх дітей не відвідував, станом здоров`я не цікавився, участі у житті дітей не приймав. Вказала, що відповідачу добре відомо, що в 2017 році діти переїхали до м. Харкова, проте його ставлення до доньок так і не змінилось. Він навіть не вітав їх дітей зі святами та днями народження. Зазначила, що їх дівчата є здібними, творчими дітьми, в яких є багато захоплень. Також зазначила, що їх доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають ряд хронічних захворювань та є дітьми, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи. Відповідачу добре відомо про захворювання його дочок, проте він не цікавиться ані процесом лікування, ані його результатами і не бажає брати участь у витратах на це лікування. Зазначила, що 10.08.2018 року Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду, тобто з 26.07.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач добровільно виконувати судовий наказ не бажав, і тому вона була змушена звернутись для примусового його виконання до Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ в Харківській області. Зазначила, що станом на 01 вересня 2019 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 31 961,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. З цих підстав, з метою захисту інтересів дітей, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що з 23.11.2002 року він та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі. 26.07.2011 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначив, що на теперішній час його доньки проживають разом з позивачем, однак позивач забороняє йому бачитися з доньками, що позбавляє його можливості приймати участь у вихованні дітей. Зазначив, що за всі роки, після того, як вони з позивачем розлучились він не ухилявся від утримання доньок та активно приймав участь в їх вихованні, давав гроші на продукти харчування, одяг, канцтовари, ліки, оплачував навчання. Вказав, що позивач не дозволяла йому телефонувати донькам та приймати участь в їх вихованні. Посилання позивача на те, що він не приїздив до доньок, не спілкувався з ними є неправдивими, оскільки він приїздив до доньок, купляв їм дитячі речі. Зазначив, що в нього ніколи не було жорстокого поводження з дітьми, він не є хворим на хронічний алкоголізм чи наркоманію. Зазначив, що лише в 2017 році він дізнався, що позивач з дітьми переїхала мешкати в м. Харків. Також, вказав, що позивач при подачі заяви про видачу судового наказу зазначила невірне прізвище « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_7 ». Крім цього, позивач у виконавчій службі зазначила невірний та неточний рахунок та реквізити, які вже більше року є недійсними. Зазначив, що на теперішній час він ніде не працює, одружений та виховує доньку, піклується за батьками, непрацездатними пенсіонерами.

03.01.2020 року через канцелярію суду позивач надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідачем при подачі відзиву на позовну заяву порушені вимоги ч.4 ст. 178, п.2 ч.1 ст. 191 ЦПК України, а саме на надано з відзивом частину доказів. Також, відзив на позовну заяву підписано не уповноваженою особою, а саме матір`ю відповідача. Ствердження відповідача, що вона чинить перешкоди у спілкуванні з доньками не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами, а лише є намаганням відповідача виправдатись за відсутність у житті дітей протягом тривалого часу. Більш того, відповідач був обізнаний про те, що доньки з серпня 2017 року проживають у м. Харкові, оскільки він особисто надавав згоду на влаштування дівчат у шкільні та лікувальні заклади в серпні 2017 року, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача. Зазначила, що всі зустрічі відповідача з дітьми були лише з її ініціативи та в результаті її наполегливості. В той же час такі зустрічі були нетривалими, внаслідок фактичної відсутності інтересу відповідача до дітей, їх життя та у зв`язку з цим відсутності між ними прив`язаності. Крім того, відповідач в січні 2018 року не зміг відповісти на запитання доньки ОСОБА_3 скільки їй років та в якому році вона народилась. Також зазначила, що у зв`язку з відсутністю участі відповідача у матеріальному утриманні дітей, в липні 2018 року вона була змушена звернутись до Київського районного суду м. Харкова з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, який в подальшому було видано 10.08.2018 року. Проте, з моменту видачі зазначеного судового наказу минуло вже 1 рік та 4 місяці, протягом цього часу відповідач жодного разу не сплатив аліменти на утримання дітей. Посилання відповідача на несплату аліментів у зв`язку з невірним зазначенням реквізитів є черговою спробою виправдатись за несплату ним аліментів на утримання дітей. В судовому наказі всі реквізити зазначені вірно, а наявність технічної помилки у написанні її прізвища не є підставою для несплати аліментів і не є підставою для невиконання рішення суду. Також, відповідач не був позбавлений іншим шляхом сплачувати аліменти (поштою, перераховувати на рахунок позивача, що йому відомий, звернутись до державного виконавця та перераховувати аліменти на рахунок ДВС). Зазначила, що відповідач ніколи не купував одяг дітям, не сплачував гуртки дівчат, їх творчим розвитком займалась вона, а під час проживання дітей у бабусі, за їх зайняття в гуртках кошти не сплачувались. Насправді відповідач лише кілька разів надсилав грошові кошти на утримання дітей, а саме наприкінці 2017 року та на початку 2018 року після її неодноразових звернень та прохань. За власною ініціативою відповідач ніколи не надавав дітям матеріальної допомоги.

09.01.2020 року через канцелярію суду відповідачем також подані заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначено, що обставини, які зазначені у відповіді на відзив є необґрунтованими. Зазначив, що бажає допомагати донькам та перераховувати кошти на рахунки доньок. Зазначив, що судовий наказ про стягнення з нього аліментів ще не набрав законної сили, оскільки ним була подана заява про перегляд. Зазначив, що в банку йому відмовили надати інформацію про нові реквізити позивача, посилаючись на те, що реквізити повинен надати суд.

12.02.2020 року від третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківській міської ради надійшли письмові пояснення по справі, в яких було зазначено, що Департамент в повному обсязі підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться станом їх здоров`я, що відповідно до ч.2 ст.164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч.5 ст. 15 СК України Департамент надав до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Просили суд розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.11.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

22.01.2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про виклик свідків та клопотання про доручення доказів.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року закрито підготовче засідання по вказаній цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 та її представники надали через канцелярію суду виступ у судових дебатах. В попередніх судових засіданнях позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Позивач у своїх особистих поясненнях зазначала, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок. Зазначала, що після розлучення відповідач матеріально дітей не забезпечував, після переїзду дітей до Полтавської області до них не приїжджав, хоча діти за ним дуже сумували. Вихованням та утриманням дітей вона займалась сама, їй допомагали її батьки. Перший раз після розлучення відповідач зустрівся з дітьми, коли вони були у 2 та 3 класах, зустріч відбулась у м. Охтирка, під час якої він їм купив необхідні для них речі та пригостив у кафе. Після цієї зустрічі діти були засмучені, оскільки під час розмови він інтересу до їх життя не проявляв, а навпаки розповів їм про його доньку від іншого шлюбу. В подальшому була зустріч у м. Харкові у 2016 році, у 2017 році вони переїхали до м. Харкова, після чого було ще декілька зустрічей. Вказувала, що дівчатка просили його їм телефонувати, проте він лише інколи їм писав смс. Підтвердила, що відповідач інколи перераховував їм кошти, але оскільки їх не вистачало, то у 2017 році вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу. Проте з цим наказом він не погодився та в подальшому оспарював його у суді шляхом звернення до суду із заявою про зменшення розміру аліментів. Через усі ці обставини діти звернулися до неї та попросили її подати позов до суду про позбавлення їх батька батьківських прав. Неодноразово наголошувала, що діти потребували його уваги та допомоги, проте відповідач не цікавився життям дітей, їх станом здоров`я, хоча діти були дуже хворобливими. У письмовому виступі у судових дебатах сторона позивача зазначили, що під час судового розгляду було підтверджена відсутність ініціативи відповідача в спілкуванні з дітьми, він мав можливість спілкуватись з дітьми засобами телефонного та Інтернет зв`язку, він мав можливість відвідувати дітей за місцем проживання в м. Харкові та Полтавській області, однак такими можливостями не користувався, не виявляв до доньок, їх життя, здоров`я та розвитку, навчання та захоплень інтересу протягом 10 років, вже після подачі позову про позбавлення батьківських прав він не намагався налагодити зв`язок з дітьми, зблизитись з ними, проявити інтерес до їх життя, у відповідача були відсутні будь-які перешкоди у спілкуванні з доньками та учать в їх вихованні, відповідач не приймав в добровільному порядку участі в матеріальному утриманні та лікуванні дітей та заперечував свій обов`язок сплачувати аліменти. Просили суд критично поставитись до заперечень відповідача проти позбавлення його батьківських прав, оскільки така його позиція є голослівною, виходячи з його поведінки.

Відповідач ОСОБА_2 у попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність, зазначав, що дійсно після переїзду дітей до Полтавської області він до них не приїжджав і що зустріч в Охтриці була перша після їх переїзду. Наголошував, що спілкувався з дітьми за допомогою мобільного додатку вайбер, переводив кошти самостійно та коли його просила позивач. Підтвердив, що після звернення позивача до суду із заявою про стягнення з нього аліментів, він припинив сплату аліментів, проте обґрунтував це тим, що у судовому наказі були помилки. Не заперечував, що ініціатором зустрічей з дітьми була позивач. Наголошував, що любить своїх доньок, проте дійсно не приділяв їм достатньої уваги, не був ініціатором їх зустрічей. Через канцелярію суду подав судові дебати в яких зазначив, що повністю не згоден з вимогами позивача про позбавлення його батьківських прав. Вважає, що до нього не повинна застосовуватись така міра як позбавлення батьківських прав, так як він ніколи не уникав участі у вихованні дітей, хоче та наполягає на прояві піклування у відношенні доньок, однак йому постійно чинять перешкоди у спілкуванні з ними, а тому його провини в тому, що він міг з ними зустрічатись не має. Вважає, що при наявності графіка спілкування він зможе особисто приймати участь в їх вихованні, що призведе до стабілізації відносин з колишньою дружиною. Досягти домовленості у його участі у вихованні доньок з позивачем не вдається. У зв`язку з тим, що він здійснює догляд за батьком, інвалідом 1 групи, то бачитись з дітьми має можливість лише у вихідні. Вказав, що не ухиляється від виконання обов`язків батька, в тому числі і по сплаті аліментів, не зловживає своїми батьківськими правами, ніколи жорстоко не поводився з дітьми та не здійснював на них фізичного та психологічного насилля. Також наголосив, що він не є хворим на алкоголізм та наркоманію.

Представник третьої особи: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надавши до суду письмові пояснення про розгляд справи без їх участі, разом з висновком опіки та піклування служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2002 року.

26 липня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис 149.

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1520 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2538.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 11 листопада 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_1 11 листопада 2016 року зареєстрували шлюб, про що Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області зроблено актовий запис №2342. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до судового наказу по справі №640/13179/18, виданого 10.08.2018 року Київським районним судом м. Харкова з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду, тобто з 26.07.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Київського ВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08.01.2020 року заборгованість по аліментам ОСОБА_2 на утримання дітей станом на 31.12.2019 року складає 50 015,43 грн.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.10.2019 року - за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до характеристик, виданих Котелевською гімназією ім.. С.А. Ковпака Котелевської районної ради зазначено, що ОСОБА_3 навчалась в гімназії з 2013 по 2017 роках. Розвитком дитини займались мати та бабуся.

Відповідно до довідки №545 від 18.09.2019 року Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст.. №118 ХМР зазначено, що ОСОБА_3 навчається в 11-Б класі.

Згідно характеристики, виданої Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ст. №118 ХМР встановлено, що ОСОБА_3 навчається в закладі з вересня 2017 року. Мати учениці приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно відвідує батьківські збори. Батько дитини, ОСОБА_2 упродовж навчання доньки в школі не цікавиться її досягненнями, поведінкою та культурою спілкування, батьківські збори не відвідував, жодного разу не був присутній на шкільних святах.

Як убачається з висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР про доцільність позбавлення батьківських прав від 05.02.2020 року №106, Департамент служб, який діє від імені органу опіки та піклування, з метою захисту прав та інтересів дітей, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є рідним братом позивача. З 2002-2011 р.р. він спостерігав за їх родиною. Мешкав в Полтавській області, а з 2007 року він проживав в м. Харкові, тому що навчався, а на вихідні проживав разом з ними. Вказав, що відповідач не приділяв дітям уваги після розлучення сторін, хоча він особисто давав йому номер телефону дівчат. Зазначив, що під час спілкування зі своїми племінницями вони йому розповідали, що папа їх не вітає зі святами. Наголосив, що він сам був ініціатором повідомити відповідачу номер телефон дівчат, щоб останній спілкувався з дітьми. При цьому зазначив, що при їх останній зустрічі відповідач цікавився в нього про дітей, він казав йому про їх стан здоров`я, але про існування будь-яких труднощів у спілкуванні з дітьми відповідач йому не повідомляв.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що є подругою позивача з дитинства. Познайомились вони з відповідачем ще до їх весілля з позивачем. Розповіла суду, що колись вона прийшла в гості до позивача та побачила, що в дверях відкручені ручки, їй сказали, що відповідач інколи залишався з дітьми, він їх там закривав, щоб вони йому не заважали. Ще був випадок, що вони привезли дітям подарували самокати, ввечері всі сіли за стіл, а відповідач взяв самокат ОСОБА_13 та катався на ньому весь вечір поки не зламав. Оля вранці плакала, а він замість її заспокоїти поїхав. Також в розмові з дітьми вона дізналась, що він бив їх доньку ОСОБА_3 , а Оля це підтверджувала. Діти говорили про синці. Вказала, що 10 місяців на рік знаходилась в селі протягом 15 років та постійно спілкувалась з дітьми. Знає про зустріч в Охтирці, про інші зустрічі діти не розповідали. Вони його весь час чекали. Оля розповідала, що вони знайшли папу в Інтернеті, була можливість наладити зв`язок, вони були балакучі, проте він їм прислав лише смайлики. Зараз вже вони його не чекають, бабуся з дідусем давали їм надію на спілкування та погано про відповідача ніколи не говорили. Також зазначила, що у ОСОБА_3 були великі проблеми зі здоров`ям, позивач казала про них відповідача, та ці проблеми були у дітей з дитинства. Зазначила, що коли дітям виповнилось по 11 -12 років в них з`явились телефони в кожної свій, номери телефонів не змінювались жодного разу, так само як і номер телефону позивача та її батьків.

Допитана в судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_3 пояснила, що є донькою сторін. Коли вона була маленької її батько її побив, не давав їй пити воду, відкручував дверні ручки. Після розлучення її батьків, вони переїхали з мамою до с. Михайлеве. Зазначила, що батько до них не приїздив, лише один раз вони бачилась у м. Охтриці, де вони разом купляли їм речі, проте взагалі не питав про її життя за ці роки. Зазначила, що вони з сестрою хотіли розповісти йому про їх досягнення, проте він їх не слухав. Через декілька років вони переїхали мешкати в м. Харків, він приїхав до них на Новий рік, подарував подарунки та розповів про свою доньку, потім були зустрічі в м. Харкові в кафе. Вони загалом тривали приблизно годину, півтори, зустрічі проходили нормально, але він їх ні про що не розпитував. Після таких зустрічей вона вирішила з сестрою позбавити батька батьківських прав, оскільки він є для них чужою людиною. Вказала, що вона чула дзвінки мами батьку з проханням приїхати до них, також наголосила, що в неї телефон був вже у 3-4 класі. Також зазначила, що у 2013 році вони з сестрою знайшли батька в мережі Інтернет. У Інтернет - додатку Вайбер вона з ним не спілкувалась, за період проживання у бабусі він їм переводив гроші 2-3 рази. Запам`ятала ситуацію про «Вейп», що батько розповів їй з сестрою, що курити вєйп це безпечно. Також зазначила, що батько ніколи не задавав їм питання про навчання та їх захоплення. З 2017 року він ні разу не приходив до них до школи у м. Харкові, не пропонував зустрітись в парку, кіно та в неї зникли до нього почуття як до батька.

Допитана в судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_4 пояснила, що є донькою сторін. Зазначила, що не дуже пам`ятає своє життя, яке було перед розлученням з батьком, погано пам`ятає, що їх виховував батько, пам`ятає, що було дві няні. Вказала, що після розлучення батьків, її тато ніколи не цікавився чим вона займається. Підтвердила, що була зустріч в Охтирці, яка викликала в неї неприємні емоції, оскільки він більше розповідав про себе, про них з сестрою мало розпитував, також розповідав про свою доньку. Потім були декілька зустрічей в м. Харкові. Наголошувала, що батько не телефонував їм, хоча їх телефон в нього був. В передостанню зустріч він їх плутав, не пам`ятав скільки їм років. В 2017 році була остання зустріч в м. Харкові. Після останньої зустрічі зрозуміла, що він їй чужий і тому вони попросили матір подати до суду заяву про позбавлення батьківських прав. Зазначила, що зустрічі з батьком ініціювала завжди мама, вона особисто це чула. Підтвердила суду, що у 2017 році батько писав їй на вайбер, вказував, що переказав гроші, також привітав з 8 Березня, і вона дійсно відповіла йому, що любить його, проте тоді все це було вже не щиро. Їй дуже шкода, що батько ніколи сам не шукав зустрічі з ними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що є сестрою відповідача. Вказала, що доглядала за його дітьми з народження до 5 років, потом вони пішли в садочок їм було 4 і 5 років. Повідомила суду, що позивач найняла її як няньку для дітей, проте одного разу вона не змогла прийти і позивач її звільнила, зазначила, що це ще було в період шлюбу. Через деякий час вона знайшла в соціальних мережах Олю, але вона її заблокувала, потім розблокувала та сказала, що мама забороняє їй спілкуватись. Наголошувала, що позивач була категорично проти їх спілкування. Зазначила, що не розуміє, для чого цей позов, оскільки позивач сама забороняє їм спілкуватись. Вказала, що брат розповідав їй про дітей, вона знає, що діти пішли в 1 клас в Полтавській області, проживають з бабусею, їздять в м. Одесу до позивача. Також зі слів ОСОБА_2 їй відомо про грамоти, які отримували діти. Їй особисто відомо, що відповідач допомагав дітям матеріально та відомо, що 2 роки тому діти переїхали в м. Харків. Більше питань вона брату не задавала та не знає де проживали діти в м. Харкові, оскільки для нього ці розмови були неприємні. Знає, що брат їздив до дітей в село та купляв їм речі.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_17 пояснив, що є знайомим відповідача та проживає з ним в одному районі м. Харкова. Знає, що у відповідача не має машини та один раз відповідач звернувся до нього з проханням відвезти його до дітей до м. Охтирка. Вказав, що погодився на його прохання, відвіз його, де познайомився з тещею та двома дівчатами. Коли саме їздили в м. Охтирку він не пам`ятає. Також відповідач звертався до нього, щоб з його карти перевести кошти на рахунок колишньої дружини. Час переказу він не пам`ятає, сума переказу біла приблизно 4000 грн. Також розповідав йому, що його колишня дружина не дає бачитись з дітьми. Останній раз бачив відповідача пів року тому, чим він займається не знає. Про його стосунки з дітьми він не розповідав. Спілкування з дітьми в Охтирці було дуже радісне, дівчата бігли до батька обійматись. Коли діти були в машині, казали, що мати забороняє їм бачитись.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що є матір`ю відповідача. Позивач є її колишня невісткою. Вказала, що онучок бачила до 3 років, потім дітей їй не давали. Знає, що діти жили в Полтавській області, про це вона дізналась від сина. Її відомо, що син спілкувався з дітьми по телефону. В 2018 році, коли був поданий позов на стягнення аліментів, син показував їй чеки про сплату ним коштів дітям. Син один раз їздив до дітей в Полтавську область, про це дізналась в 2018 році. З 2012 року вона живе з сином та його родиною, власного автомобіля її син не має.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що є матір`ю позивача. В 2002 році її донька одружилась з відповідачем. В 2003 році в них народила донька - Іра, в 2004 році -Оля. Позивач тоді навчалась, їм було важко з грошима, вони залишили їм квартиру та допомагали продуктами. У вихованні дітей допомагала мати відповідача та дружина рідного брата. Коли позивач закінчила навчання, то почала працювати. Відповідач ОСОБА_19 перебивався рідкими заробітками. На весілля вони їм подарували комп`ютер, ОСОБА_1 на ньому працювала, а відповідач грав в ігри. Відповідач казав їй, що зняв ручки з дверей, щоб діти не заважали. Після розлучення вони вирішити забрати дітей в село. Донька допрацювала в м. Харкові, після чого працювала в м. Одеса. Діти навчались в гімназії, ходили на гуртки, діти були дуже хворобливі. Підтримки відповідача не було. Зі слів ОСОБА_1 , вона прохала відповідача приїжджати та допомагати. Коли дівчата були в 2-3 класі, то перший раз відповідач вирішив приїхати, але він вирішив приїхати в Охтирку. Вони чекали з 10 -12 год. біля автобусної зупинки. Потім він все таки приїхав. Вони сіли в автомобіль та поїхали на ринок, де купили речей на 2000 грн., купляли все, що було дітям на той час необхідно. Вказала, що вона його умовляла приїздити частіше. Але він більше жодного разу не приїжджав, не відвідував дітей в школі. Після ринку вони пішли в кафе, він розповів дівчатам про свою доньку, що дуже засмутило дівчаток. Наголошувала на тому, що її донька просила відповідач приділяти увагу їх дітям. Зазначила, що телефони у дітей були з початкових класів, однак відповідач їм не дзвонив. Заборони у спілкуванні відповідача з дітьми від її доньки не було. Стверджувала, що на її власне переконання він є поганим батьком та є усі підстави для позбавлення його батьківських прав.

V. Норми права, що підлягають застосуванню.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня

2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі

№ 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17,

від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня

2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі

№ 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень

статті 164 СК України є усталеною.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що під час розгляду судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

VІ. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дітей і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

В такій ситуації Суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дітей (див. пункт 4), проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані Судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача.

3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»).

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи:

? Погляди дитини;

? Індивідуальність дитини;

? Збереження сімейного оточення і підтримання відносин;

? Піклування, захист і безпеку дитини;

? Вразливе положення;

? Право дитини на здоров`я;

? Право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки.

Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку неповнолітніх дітей в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначила і позивач в позовній заяві.

Основним твердженням позивача є те, що відповідач не допомагав матеріально утримати дітей, не приділяв їм уваги, не цікавився їх життям, навчанням, здібностями.

Зі своєї сторони суд не може покласти вказане твердження в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній хоч і має заборгованість зі сплати аліментів, проте сторона позивача не заперечувала, що відповідач періодично переводив кошти на її рахунок до звернення її до суду у 2018 із заявою про видачу судового наказу, купляв необхідні для дітей речі.

Крім того, судом встановлено, що відповідач висловив бажання підтримувати зв`язок з дітьми і вживати заходів по їх виконанню, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх доньок відповідача ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Також, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Зокрема, Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК).

Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою.

Висновок, який міститься в матеріалах справи ( т.2 а.с.20-22), його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є поверховими, стосується важливого питання, пов`язаного з вихованням дитини містить лише загальні фрази, не розкриваючи змісту в чому проявляється не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, строк їх не виконання та аналіз відповідних причин, не досліджені умови проживання відповідача, тощо.

У зв`язку із чим, Суд не може покласти його в основу для позбавлення батьківських прав відповідача.

Так само не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав довідки з навчального закладу та медичних установ, які містять загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні дітей і не розкривають всіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, вони в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав.

Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для Суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення «положення дитини» та сприятиме реалізації її інтересів.

Так, позивач не навела в судовому засіданні відповідних обставин та дійсної мети позбавлення батьківських прав.

Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин, що навіть вбачається від їх спілкування в судовому засіданні, але дані суперечки не повинні йти на шкоду дітям і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дітей і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини.

Аналізуючи особу відповідача Суд звертає увагу, що він має постійне місце роботи, в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство по відношенню до них.

Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з доньками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишились проживати з матір`ю.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, їх вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батька з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батька з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.

Крім того, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Доводи позивача щодо доведення свідомого ухилення відповідача від виховання дітей, відсутністю його особистої ініціативи у зустрічах із доньками протягом тривалого часу, підлягають відхиленню, оскільки за обставин встановлених у даній конкретній справі такі доводи самі по собі не свідчать про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Важливим для Суду є також те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач в судовому засіданні висловив бажання приймати участь у вихованні дітей, що в сукупності з іншими обставинами переконує Суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав.

Суд наголошує, можна дійсно роль батька у вихованні дитини є край важливою для неї і посідає одне із найважливіших місць у вихованні дитини, а тому позбавлення батька батьківських прав по відношенню до дитини повинно здійснюватися як крайній захід і вимагає обов`язкового дослідження можливості застосування інших, менш радикальних заходів.

Аналогічно в пунктах 60-61 згадуваних Загальних зауважень Комітету ООН з прав дитини закріплено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить найкращим інтересам дитини».

З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучених, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута, конфлікт між самими батьками не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьком.

Також, в даних правовідносинах Судом було реалізовано інший принци - «право дитини бути заслуханою» (стаття 12 Конвенції про права дитини) і враховуються погляди самої дитини на існуючу проблему. Зокрема, в судовому засіданні неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснили своє відношення до взаємовідносин з батьком, з яким вони фактично не підтримували тісний зв`язок протягом тривалого часу.

Для Суду важливими при врахуванні думки дитини, є ті обставини, що діти довгий час мешкають із матір`ю, також враховується міра набуття ними знань, досвіду і розуміння дійсності, усвідомлення сутності проблеми, а тому їх поглядам надається менша значимість при оцінці найкращих інтересів, наприклад в порівнянні з більш дорослою дитиною і це допомагає врахувати індивідуальність дітей, а також береться до уваги те, що думка дитини хоч і має значення, але в сукупності з іншими обставинами не є вирішальною.

Причиною негативного ставлення дітей до свого батька суд вважає не тільки бездіяльність останнього, але і психологічну маніпуляцію з боку позивача, яка якщо навіть не виявлялась в її активній поведінці, але з кожним роком міцніла через сталі сімейні зв`язки, які склались між дітьми, матір`ю та вітчимом. При цьому суд не заперечує, що дітям дійсно необхідно жити саме з ними, проте з цього всього не слідує, що біологічний батько не вправі спілкуватися з дітьми, а великий проміжок часу розлуки з батьком не виключає поновлення дитячо-батьківського зв`язку. В обґрунтування цього доводу суд приводить приклад справи « Mandet c. France, в якій 11 років бездіяльності батька не розглядалась Європейським судом як обставина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Навпаки, суд зазначив, що існує потенційна вигода майбутніх дитячо-батьківських відносин, оскільки поновлення цього зв`язку надає дитині можливість отримати більше, ніж втратити.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дітей.

Вказані висновки суду ґрунтуються на всебічному розгляді справи, при цьому свідчення свідків з боку позивача, які у свою чергу підтвердили пасивну поведінку відповідача щодо своїх дітей, на ці висновки суду не впливають, оскільки відомості, які свідки повідомили суду не свідчать про неможливість зміни поведінки відповідача на краще.

Таким чином, в даній конкретній ситуації, Суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дітей, Суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дітей ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дітей, не створює додаткових умов щодо їх безпечного виховання, захисту їх здоров`я, не сприяє захисту їх прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дітей і батька для належного спілкування і розвитку дітей, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для них, навіть матеріального характеру.

Особливості правовідносин, що склались між сторонами свідчать, що відповідач протягом певного часу недостатньо приділяв уваги дітям, що вимагає від нього зміни свого ставлення до їх виховання і це підлягає контролю з боку органів опіки та піклування, і головне, що на цьому можливо наголосити в рамках даного провадження і охоплюється компетенцією Суду (див. пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»), зазначені дії є менш радикальними в порівнянні з позбавленням батьківських прав.

Також, в таких правовідносинах важливим буде те, що відповідачу надається можливість виправити ситуацію щодо його участі у вихованні дітей, яка буде знаходитись під постійним контролем органів опіки та піклування і у випадку, якщо він цього не зробить, буде ухилятись від виховання дитини, позивач в подальшому, з врахуванням обставин даної справи, може порушити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Окремо Суд звертає увагу, що розуміє складність ситуації, при якій особа, яка протягом тривалого часу не спілкувалась з дитиною може увійти в її життя, у зв`язку із чим в такому випадку важлива роль покладається на державу в особі її компетентних органів в контексті виконання позитивних обов`язків, які повинні забезпечити систему послідовних кроків в такому напрямку, щоб зашкодити негативному впливу на дитину, а тому на них і було покладено обов`язок по контролю за поведінкою відповідача.

Беручи до уваги всі наведені вище міркування, Суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, але необхідно попередити відповідача про зміну свого ставлення до виховання його власних дітей і покласти на орган опіки та піклування обов`язок по контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, що буде відповідати забезпеченню «якнайкращих інтересів кожної з дитини».

VІІ. Судові витрати.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України враховуючи, що у задоволенні позову було відмовлено, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрати, понесені останньою, в тому числі за отриману нею правничу допомогу.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263-265 Цивільно -процесуального кодексу України, Суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і покласти на департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_22 батьківських обов`язків.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Представники позивача -адвокат Топоріна Дар`я В`ячеславівна, адреса для листування: АДРЕСА_3 ; адвокат Бондаренко Оксана Василівна, адреса для листування: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ,

Третя особа -Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, адреса для листування: 61002, м. Харків, вул. Чернишевська 55.

Повний текст судового рішення складено 20.07.2020 року.

Суддя: