Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 280/737/16-ц

провадження № 61-25253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Слобідська сільська рада Коростишівського району Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року складі колегії суддів:

Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він тривалий час обирався та працював на посаді сільського голови Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області. 19 листопада 2015 року його звільнено з роботи у зв`язку із закінченням повноважень. При звільненні йому була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що підтверджується довідкою про заборгованість. У зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні Слобідська сільська рада Коростишівського району Житомирської області завдала йому значної моральної шкоди, він не міг забезпечити себе та членів його сім`ї, у цей час він перебував на лікуванні та у зв`язку з невиплатою відповідачем зазначеного розрахунку коштів, був змушений позичати кошти на лікування.

Посилаючись на викладене та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 95 285 грн, 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 1 361 грн 91 коп. на придбання ним ліків.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області

від 23 листопада 2016 року у складі судді Щербаченко І. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто зі Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73 668 грн 96 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачу при звільненні не було виплачено всіх належних йому до виплати сум та повний розрахунок відповідачем було проведено 10 серпня 2016 року, що і вважається днем фактичного розрахунку, тому обґрунтованою є вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням проведених судом розрахунків на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та довідки № 27

від 10 лютого 2016 року у розмірі 73 668 грн 96 коп. Тобто розмір середньомісячного заробітку складає 8 185 грн 44 коп., стягненню підлягає середньомісячний заробіток за 9 місяців, а тому стягненню підлягає саме вищевказана сума. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивач не довів причинно-наслідковий зв`язок між затримкою у проведенні розрахунку та його лікуванням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня

2017 року апеляційну скаргу Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області задоволено частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області

від 23 листопада 2016 року змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , зменшивши його з 73 668 грн 96 коп. до

10 532 грн 16 коп. Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року в частині вирішення питання про відшкодування судового збору скасовано, ухвалено нове рішення. Стягнуто зі Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області на користь держави судовий збір у розмірі 105 грн 32 коп. У решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що остаточно визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд прийняв до уваги те, що позовні вимоги про стягнення коштів задоволені частково внаслідок неправильного визначення суми заборгованості. Період затримки розрахунку при звільненні визначається з 02 лютого 2016 року (наступний день після звернення з вимогою) по 09 серпня 2016 року та становить 132 робочих дні, середньоденна заробітна плата - 478 грн

73 коп., отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 63 192 грн 36 коп. Крім того, судом враховувалось і те, що частка невиплаченої суми відпускних порівняно із середнім заробітком ОСОБА_1 є незначною та не могла суттєво вплинути на матеріальне становище позивача. За таких обставин та враховуючи принцип пропорційності, суд вважав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10 532 грн 16 коп., тобто до середньомісячної заробітної плати позивача.

В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції згідно правил статті 303 ЦПК України 2004 року в суді апеляційної інстанції, не перевірялось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 27 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Слобідської сільської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 5 990 грн 43 коп. суд безпідставно вказав, що термін затримки виплати зарплати почався з 02 лютого

2016 року та про те, що між сторонами виник спір з приводу розміру невиплаченої заробітної плати й зазначив, що сума компенсації за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по зарплаті, хоча такого спору не виникало. Він погодився із уточненим розрахунком, який наведено у рішенні апеляційного суду в частині середньомісячного розміру заробітної плати (478 грн 73 коп.) та не заперечував, що судом зменшено кількість днів, на які було затримано виплату розрахункових з 134 до 132 днів, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 63 192 грн 36 коп.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому вона просила залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 листопада 2010 року ОСОБА_1 обрано головою Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, а

19 листопада 2015 року звільнено у зв`язку із закінченням строку повноважень (а. с. 5).

На час звільнення ОСОБА_1 , йому не були виплачені відпускні за 2015 рік в сумі 7 416 грн 45 коп., що підтверджується довідкою сільської ради від 10 березня 2016 року № 145 (а. с. 8).

19 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні, що підтверджується табелем обліку робочого часу за листопад 2015 року та довідкою сільради від 19 січня 2017 року № 17. Зокрема, з цієї довідки вбачається, що він хворів з 10 листопада 2015 року по 06 січня 2016 року

(а. с. 204, 207).

Із заявою до Слобідської сільської ради про проведення остаточного розрахунку ОСОБА_1 звернувся лише 01 лютого 2016 року, проте кошти в сумі 5 990 грн 43 коп. були перераховані на його банківську карту тільки 10 серпня 2016 року (а. с. 6, 32).

За таких обставин, період затримки розрахунку при звільненні визначається з 02 лютого 2016 року (наступний день після звернення з вимогою) по

09 серпня 2016 року включно, та становить 132 робочих дні. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 вираховується за останні два місяці перед звільненням: вересень і жовтень 2015 року та становить 478 грн

73 коп. (а. с. 207).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 63 192 грн 36 коп. (478,73 х 132).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі

№ 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі

№ 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня

2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до

статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що період затримки розрахунку при звільненні визначається з 02 лютого 2016 року (наступний день після звернення з вимогою) по 09 серпня 2016 року включно, та становить

132 робочих дні. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 вираховується за останні два місяці перед звільненням: вересень і жовтень 2015 року та становить 478 грн 73 коп. (10 532,16х2 - зарплата за два місяці = 21 064,32 : 44 відпрацьованих робочих дні за вересень-жовтень 2015 року). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 63 192 грн 36 коп. (478,73 х 132). Частка невиплаченої суми відпускних порівняно із середнім заробітком ОСОБА_1 є незначною та не могла суттєво вплинути на матеріальне становище позивача.

За таких обставин, враховуючи обставини справи та принцип пропорційності, апеляційним судом правильно зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача до 10 532 грн 16 коп. (до його середньомісячної заробітної плати).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта