Справа № 362/3550/18
Провадження № 2/362/227/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

02 липня 2020 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ковбель М.М.,

з участі секретаря - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та спростування інформації, відшкодування моральної шкоди,

встанови:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати недостовірною, такою, що принижує честь, та гідність ОСОБА_1 інформацію поширену відповідачем, а саме: « ОСОБА_3 вчинила злочин, хоче відібрати майно в багатодітної сім`ї, цькувала родину, взяла кредит під заставу хати ОСОБА_2 , взялася до вбивства, діти були змушені перейти з Барахтівського НВК в район (м. Васильків)».

А тому позивач просить зобов`язати відповідача припинити поширювати вищезазначену недостовірну інформацію, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 17 000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що вона є головою Барахтіської сільської ради Васильківського району Київської області, а такі дії з боку відповідача підривають її авторитет.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов до наступного висновку.

В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з роздруківок в Інтернет мережі на в загальнодоступних групах «Кримінальна Васильківщина» та «Підслухано Васильків» відповідач та його донька ОСОБА_4 , 2005 року народження, поширюють недостовірну, такою, що принижує честь, та гідність ОСОБА_1 інформацію а саме: « ОСОБА_3 вчинила злочин, хоче відібрати майно в багатодітної сім`ї, цькувала родину, взяла кредит під заставу хати ОСОБА_2 , взялася до вбивства, діти були змушені перейти з Барахтівського НВК в район (м. Васильків».

Разом з тим, як вбачається із заяви ОСОБА_5 , остання зазначає, що її чоловік ОСОБА_2 вигнав з будинку, відібрав дітей, поводить себе агресивно, а тому вона просить проконтролювати умови проживання дітей.

На підстав вищезазначеної заяви, позивач, як представник та голова Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області звернулася до Начальника служби у справах дітей і сім`ї Васильківської РДА з повідомленням щодо захисту прав дітей ОСОБА_4 , 2005 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження, ОСОБА_7 , 2013 року народження, які проживають разом з батьком ОСОБА_2 .

Більш того, до сільського голови Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області, неодноразово звертався директор Барахтівського НВК щодо допомоги в роботі з сім`єю ОСОБА_8 , оскільки діти часто пропускають навчальні заняття, що підтверджується листами від 06 та 19 жовтня 2015 року.

В подальшому рішенням виконавчого комітету Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області №16 від 26.03.2018 року сім`ю ОСОБА_2 разом з дітьми взято на облік сімей, що потрапили в складні життєві обставини.

Що стосується висловів відповідача «взяла кредит під заставу хати ОСОБА_2 », то відповідно до інформаційної довідки 129549443 від 03.07.2018 року домоволодіння, що належить відповідачу в державному реєстрі іпотек відсутнє.

Більш того, як вбачається з листа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 02.05.2018 року, кредитні зобов`за кредитним договором № від 18.09.2017 року виникли у ОСОБА_5 через прострочену заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

У ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Як визначено статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Згідно зі ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України.

Відповідно ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності».

Згідно ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заяв листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є її вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Вищезазначені норми встановлюють обов`язок спростування недостовірної інформації, що розповсюджена відповідачем.

Згідно з ст. 47 Закону України "Про інформацію" відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчинені таких порушень, як надання інформації, що не відповідає дійсності, поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Положеннями п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування недостовірної інформації згідно з частиною сьомою статті 277 ЦК України здійснюється у такий спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Крім цього, положеннями частини п`ятої статті 9 КПК України імперативно встановлено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини визначає «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння», при цьому, «в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Екле проти Німеччини»).

Згадування прізвища Позивача в контексті «взялася до вбивста» не має жодного відношення до ОСОБА_1 та прямо свідчить про суттєве втручання в її права та законні інтереси.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом було встановлено, що з даних спірних статей вбачається, що Відповідач поширив недостовірну інформацію, оскільки відсутні докази щодо причетності Позивача до вбивства оскільки будь-яких доказів, зокрема, вироку суду, чи будь який інший офіційний документ, який би підтверджував вину Позивача у вчиненні вбивства чи документів що доводять наявність розслідування кримінальної справи щодо Позивача по відповідачем суду не надано.

В той же час, у Відповідача ТОВ відсутні будь які докази що позивач особисто хоче відібрати майно в багатодітної сім`ї, а інформація щодо взяття кредиту позивачем під заставу будинку відповідач спростовується інформаційною довідкою 129549443 від 03.07.2018 року .

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з п. 3 Постанови ВСУ вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом згідно зі змістом цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «приватного життя» є широким терміном і не піддається вичерпному визначенню. Дане визначення охоплює фізичну та психологічну або моральну цілісність особистості (рішення від 26 березня 1985 року по справі «X and Y v. The Netherlands», рішення від 16 грудня 1997 року по справі «Raninen v. Finland») і іноді може включати аспекти фізичної та соціальної ідентичності особистості (рішення від 07 лютого 2002 року по справі «Mikulic v. Croatia»).

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав репутацію (рішення від 19.09.2006 р по справі «White v. Sweden», рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Pfeifer v Austria»), а також честь особи (рішення від 4 жовтня 2007 року в справі «Sanchez Cardenas v. Norway») як складову права на повагу до приватного життя. Зокрема, в пункті 35 рішення у справі «Pfeifer v Austria», Європейський суд з прав людини констатував, що репутація особи є частиною його особистої ідентичності та психологічної цілісності, а тому відноситься до сфери її приватного життя і підлягає охороні.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода полягає також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна; приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п. 27 Постанови ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року 1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями фізичній особі.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що поширена інформація має негативний характер, оскільки принижує честь, гідність позивача в громадській думці з точки зору додержання моралі, загальновизнаних правил співжиття, ганьбить її, оскільки спонукає до негативного ставлення до неї, як до людини, яка вчинила негативні дії, а тому оцінює її розмір в 3000,00 гривень.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 23, 94, 188, 200, 201, 270, 277, 297, 299, 1167 ЦК України; ЗУ «Про інформацію»; та ст. 82, 141, 175, 184, 188, 197, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну - задовольнити частково.

Визнати недостовірною, такою, що принижує честь, та гідність ОСОБА_1 інформацію поширену ОСОБА_2 , а саме: « ОСОБА_3 вчинила злочин, хоче відібрати майно в багатодітної сім`ї, цькувала родину, взяла кредит під заставу хати ОСОБА_2 , взялася до вбивства, діти були змушені перейти з Барахтівського НВК в район (м. Васильків)».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1762,00 гривень.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, якщо такі не було подано.

Суддя М.М. Ковбель