Ухвала

Іменем України

21 липня 2020 року

місто Київ

справа № 447/45/20

провадження № 61-10202ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

учасник справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження: керівник Головного територіального управління юстиції у Львівській області, начальник Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гармадій Микола Тарасович,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року у складі судді Бачуна О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державної виконавчої служби, у якій просив суд визнати неправомірною бездіяльність керівника Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - ГТУЮ у Львівській області), керівника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Гармадія М. Т.; зобов`язати суб`єктів оскарження відшукати та накласти арешт на всі активи боржника ОСОБА_2 : транспортні засоби, нерухомість, рахунки у банку, заборонити виїзд за кордон; стягнути з суб`єктів оскарження на відшкодування моральної шкоди 20 000, 00 грн.

Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_1 26 грудня 2019 року отримав від начальника ГТУЮ у Львівській області відповідь на його звернення від 16 листопада 2019 року, зі змістом якої заявник не погоджується, оскільки вважає, що органи державної виконавчої служби не вживають дій для стягнення з боржника ОСОБА_2 на його користь боргу. Стверджував, що не накладено арешт на належну ОСОБА_2 земельну ділянку в с. Немирів та дві земельні ділянки в с. Орява Сколівського району. Крім цього, не накладено арешт на Приватне підприємство «ОЛАНД» та Адвокатське об`єднання «Оприско та партнери».

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалася тим, що, аналізуючи правила статті 74 Закону України

«Про виконавче провадження», суд не встановив ознак бездіяльності керівника ГТУЮ у Львівській області, керівника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Гармадія М. Т. під час виконання виконавчого провадження АСВП № 60116758, оскільки ними здійснюється виключно контроль за діями державного виконавця, в провадженні якого воно перебуває, а не ухвалюються відповідні процесуальні рішення чи надаються вказівки виконавцям.

Щодо заявленої вимоги ОСОБА_1 про стягнення відшкодування моральної шкоди у зв`язку із бездіяльністю керівника ГТУЮ у Львівській області, керівника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Гармадія М. Т. суди дійшли висновків, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки Розділ VII ЦПК України не передбачає можливості стягнення такої в порядку розгляду скарги на бездіяльність виконавця.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 08 липня 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 лютого 2020 року (постановлене ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року) та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року, ухвалити нове рішення або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; постановити окрему ухвалу за фактом невиконання рішення суду та бездіяльності суб`єктів оскарження, направити її до правоохоронних органів.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник вважає, що:

- судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а та від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17;

- апеляційний суд здійснив розгляд справи за його відсутності, не врахував висновки Львівського окружного адміністративного суду, викладені в ухвалі від 17 березня 2020 року щодо визнання бездіяльності державної виконавчої служби;

- у оскаржуваних судових рішеннях не наведено мотивів відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди;

- необґрунтовано відмовлено у постановленні окремої ухвали відносно боржника ОСОБА_2 та суб`єктів оскарження.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судом першої інстанції встановлено, що у Миколаївському районному відділі державної ГТУЮ у Львівській областіперебуває зведене виконавче провадження № 60116758, до складу якого входить:

- виконавче провадження № 60040445 щодо виконання виконавчого листа № 447/2497/16-ц, виданого 05 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних в сумі 28 975, 64 грн;

- виконавче провадження № 60040783, щодо виконання виконавчого листа № 447/2497/16-ц, виданого 05 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 2 612, 50 грн;

- виконавче провадження № 60040674 щодо виконання виконавчого листа № 447/2497/16-ц, виданого 05 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 12 000, 00 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 31 жовтня 2017 року становить 321 951, 60 грн.

Державним виконавцем відповідно до вимог статей 3, 18, 20, 24 Закону України «Про виконавче провадження» 12 вересня 2019 року ухвалено постанови про відкриття виконавчих проваджень та 19 вересня 2019 року відповідно до вимог статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» постанову про об`єднання зазначених виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

12 вересня 2019 року державним виконавцем за адресою, зазначеною у виконавчому документі, скеровано виклик боржнику ОСОБА_2 з вимогою з`явитися до відділу для надання пояснень з приводу невиконання рішення суду, однак на виклик боржник не з`явився.

З метою з`ясування майнового стану боржника державним виконавцем скеровано запити до відповідних повноважних органів.

Згідно з відповідями Пенсійного фонду України від 16 вересня 2019 року, 26 листопада 2019 року, 17 лютого 2020 року про осіб боржників, які отримують пенсію, встановлено, що відомості відносно боржника відсутні. Відповідно до відповідей Пенсійного фонду України від 16 вересня 2019 року, 26 листопада 2019 року про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи встановлено, що боржник ОСОБА_2 працевлаштований у Львівському національному університеті ім. І. Франка.

Згідно з відповіддю на запит МВС України від 17 вересня 2019 року, 26 листопада 2019 року, 22 січня 2020 року встановлено, що відомості про зареєстровані за боржником транспортні засоби відсутні.

За відомостями інформаційних довідок від 19 вересня 2019 року, 09 грудня 2019 року з Державного реєстру речових прав нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження встановлено, що дані щодо зареєстрованого за боржником нерухомого майна відсутні.

Відповідно до відповідей від 20 вересня 2019 року та 16 грудня 2019 року з ДПС України відомості щодо перетину Державного кордону боржником, ОСОБА_2 , відсутні.

У зв`язку із наведеним державним виконавцем 19 вересня 2019 року ухвалено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку скеровано до бухгалтерії Львівського національного університету ім. І. Франка для виконання.

З метою з`ясування наявності у боржника закордонного паспорта державним виконавцем 17 грудня 2019 року направлено запит до Миколаївського РВ ГУ ДМС України у Львівській області.

Станом на 18 грудня 2019 року із заробітку боржника стягнуто 3 136, 82 грн боргу.

На підставі наданої ОСОБА_1 інформації щодо наявності у боржника земельної ділянки 07 лютого 2020 року державним виконавцем скеровано запит у Немирівську селищну раду та Головне управління Держгеокадастру у Львівській області з метою з`ясування факту наявності зареєстрованих за боржником земельних ділянок.

Відповідно до відповіді Немирівської селищної ради від 21 лютого 2020 року № 51 Немирівська селищна рада не володіє інформацією щодо наявності будь-якого майна , що зареєстроване за ОСОБА_2

03 березня 2020 року державним виконавцем скеровано запит до Орявської сільської ради та відділу у Сколівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо встановлення факту наявності зареєстрованих за боржником земельних ділянок.

03 березня 2020 року державним виконавцем винесено доручення про проведення перевірки наявності у ОСОБА_2 майна за адресою : с. Орява Сколівського району Львівської області.

Із урахуванням інформації заявника, згідно з якою боржник ОСОБА_2 є засновником таких юридичних осіб як Адвокатське бюро «Оприско та партнери» та Громадської організації «Солідарність», державним виконавцем 12 лютого 2020 року винесено постанову про накладення арешту на частку у статутному капіталі та на корпоративні права, що належать боржнику, яка направлена до державного реєстратора на виконання.

21 лютого 2020 року державним виконавцем Комарницькою О. В. ухвалено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 : частку у статутному капіталі та корпоративні права у ПП «Коланд».

Держаним виконавцем неодноразово здійснювався вихід за адресою, що зазначена у виконавчому документі. 24 жовтня 2019 року та 17 грудня 2019 року з`ясувати майновий стан боржника не вдалося, оскільки двері до житла були зачинені, про що складено відповідні акти.

Згідно з матеріалами зведеного виконавчого провадження від 19 вересня 2019 року АСВП № 60116758 ОСОБА_1 неодноразово перераховувалися стягнуті з боржника кошти, що підтверджується платіжними дорученнями від 27 листопада 2019 року на суму 1 952, 27 грн № 3989, від 12 грудня 2019 року № 4360 на суму 660, 23 грн, від 12 грудня 2019 року № 439 на суму 524, 32 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Звертаючись до суду із скаргою на бездіяльність керівника ГТУЮ у Львівській області, начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Гармадія М. Т., ОСОБА_1 не оскаржував дії чи бездіяльність державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У частині третій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що начальник відділу та керівник вищого органу державної виконавчої служби не здійснюють виконавчих дій з примусового виконання рішення суду, а лише забезпечують контроль за його виконанням.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не виявили у бездіяльності начальника відділу та керівника вищого органу державної виконавчої служби ознак протиправності, заявником не доведено обґрунтованості вимог скарги, не доведено, що суб`єктами оскарження не вживалися дії у межах їхніх повноважень, що мають наслідком протиправне невиконання рішення суду.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано не врахував ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року. ОСОБА_1 не зазначив, яку саме ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року не врахував апеляційний суд, не зазначено номер справи, а також, які висновки суду у такій справі могли вплинути на правильність розгляду скарги у цій справі та вирішення її вимог.

Додане до касаційної скарги рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006646, яким визнано протиправними дії ГТУЮ у Львівській області, які полягають у ненаданні відповіді на заяви ОСОБА_1 від 17 вересня 2019 року, 16 листопада 2019 року; зобов`язано ГТУЮ у Львівській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 17 вересня 2019 року та від 16 листопада 2019 року, не спростовує висновків судів про відсутність протиправності у бездіяльності суб`єктів оскарження у цій справі, що призвело до невиконання рішення суду. Заявником не зазначено, чому таке рішення має преюдиційне значення для вирішення скарги у цій справі.

Відповідно до змісту зазначеного рішення суду підставою для звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом стало порушення ГТУЮ у Львівській області, Миколаївським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області вимог Закону України «Про звернення громадян».

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності заявника, відхилені Верховним Судом, оскільки відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України підставою для направлення справи на новий розгляд є розгляд справи за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи апеляційним судом, а його повторна неявка відповідно до статті 372 ЦПК України не могла бути перешкодою для розгляду апеляційної скарги. Також враховано, що відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про здійснення апеляційного розгляду справи без його участі за наявними у ній документами, а 01 червня 2020 року - письмові заперечення на відзив Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області до апеляційної скарги.

Також не підлягають застосовуванню до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а та у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, оскільки вони ухвалені за результатами розгляду позовів, натомість у цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність суб`єктів оскарження.

Висновки суду першої інстанції про те, що Розділ VII ЦПК України не передбачає можливості стягнення відшкодування моральної шкоди в порядку розгляду скарги на бездіяльність, є обґрунтованими, відповідають нормам процесуального закону.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року є очевидно необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали

Щодо вимог касаційної скарги про постановлення окремої ухвали, то Верховний Суд врахував, що згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у зв`язку з необґрунтованістю вимог касаційної скарги, судом касаційної інстанції не встановлено порушень суб`єктами оскарження та ОСОБА_2 норм права, які слугували б достатньою підставою для постановлення окремої ухвали у цій справі, а тому клопотання про постановлення окремої ухвали задоволенню також не підлягає.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державної виконавчої служби, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник