РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/1997/19

Провадження № 2/414/19/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

представників сторін: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області у порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, та за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2019 ОСОБА_5 , в інтересах якого діють представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , в інтересах якого також діє представник ОСОБА_3 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 , після смерті якої залишилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0812 га з кадастровим номером :02:201:0105 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса.

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом, однак нотаріус своєю постановою відмовив ОСОБА_5 у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, зокрема свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину, оригінали яких були втрачені ще за життя спадкодавця та отримати їх дублікат в позасудовому порядку неможливо, оскільки діючим законодавством не передбачено видачу спадкоємцям дублікатів відповідних правовстановлюючих документів.

У своєму позові ОСОБА_5 зазначив, що крім нього спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є його рідні брати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відповідач та третя особа у справі, кожен з яких має право на 1/3 частину зазначеної спадщини. Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні.

Відповідачем ОСОБА_1 право на отримання спадщини було реалізовано та рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за ним було визнано право власності на 1/3 частину зазначених житлового будинку та земельної ділянки.

Інший спадкоємець третя особа у справі ОСОБА_5 відмовився від належної йому 1/3 частки спадщини в нотаріальному порядку на користь позивача, а тому наразі останній має право на 2/3 частини спадкового майна.

За таких обставин, ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0812 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 06.08.2019 разом із вирішенням питання про відкриття провадження у справі було задоволене клопотання представника позивача ОСОБА_2 про витребування у приватного нотаріуса Кремінського районного округу Луганської області Гребінюка О.В. належним чином завіреної копії спадкової справи № 63/2016, заведеної після смерті ОСОБА_6 (а.с. 35-36).

29.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою суду від 01.11.2019 зазначені цивільні справи були об`єднані в одне провадження для забезпечення їх своєчасного розгляду та дотримання розумних строків розгляду обох справ, а також недопущення вчинення одних і тих самих процесуальних дій повторно, оскільки позовні вимоги за позовами у вищезазначених цивільних справах є однорідними, виникають з одних правовідносин між тими самими особами та нерозривно взаємопов`язані між собою, а їх вирішення залежить одне від одного (а.с. 168 т. 1).

Так, в обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що до смерті матері ОСОБА_6 між ним та його рідними братами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості щодо розподілу спадщини в майбутньому на випадок смерті їх матері у вигляді нерухомого майна, а саме житлового будинку з будівлями і спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0812 га, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_2 .03.2005 в рахунок відмови ОСОБА_5 від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 останнім було надано своєму рідному брату ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 1500 грн, про що останнім була складена відповідна розписка, в якій також зазначалося, що ОСОБА_5 жодних претензій з приводу батьківської спадщини в майбутньому не матиме.

03.11.2003 та 06.01.2006 в рахунок відмови ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 останнім було надано своєму рідному брату ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 1000 грн та 500 грн відповідно, про що останнім була надана відповідна розписка, в якій також зазначалося, що ОСОБА_4 жодних претензій з приводу батьківської спадщини в майбутньому не матиме.

ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті їх матері ОСОБА_6 та відкриття спадщини на вищезазначене нерухоме майно ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 . Водночас обидва брати ОСОБА_1 05.09.2016 також звернулися до нотаріуса з аналогічними заявами.

27.06.2017 ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/3 частку житлового будинку з будівлями і спорудами та на 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною площею 0,0812 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте нотаріус відмовив ОСОБА_1 у вчиненні цієї нотаріальної дії, оскільки ним не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вищезазначене спадкове майно і рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку з будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.

У зв`язку із невиконанням домовленостей за розписками 06.10.2018 ОСОБА_1 надіслав своїм братам вимоги про необхідність повернення грошових коштів, а саме у розмірі 15076 грн ОСОБА_4 та у розмірі 16960 грн ОСОБА_5 . Ці суми складалися із власне суми боргу у розмірі 1500 грн, а також інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 всупереч наданим ним розпискам від своїх часток у батьківській спадщині не відмовилися в нотаріальному порядку на користь ОСОБА_1 , останній вважає, що він має право ще на 2/3 частки житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою.

За таких обставин, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього житлового будинку загальною площею 0,0812 га, яка знаходиться за вказаною адресою.

Позивач-відповідач ОСОБА_4 та третя особа і відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, їх представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наполягали на розгляді справи за їх відсутності.

Адвокат Шмуйлова І.М., яка представляє інтереси позивача ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого клієнта у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Позов ОСОБА_1 представник не визнала, пояснивши, що будь-які спадкові договори між сторонами не укладалися, про що свідчить відомості із дослідженої судом довідки нотаріуса. Щодо отриманих ОСОБА_5 та його братом ОСОБА_5 коштів від ОСОБА_1 зазначила, що права на розпорядження спадковим майном в них на момент отримання цих коштів не існувало, а позбавлення права на спадщину є нікченим.

Адвокат Прохватілов М.Ю., який представляє інтереси відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у судовому засіданні підтримав позов ОСОБА_5 і заперечував проти позову ОСОБА_1 . Також ОСОБА_3 пояснив, що відповідачі дійсно отримували грошові кошти від позивача ОСОБА_1 , проте це мало місце задовго до відкриття спадщини, а тому не можна вважати, що ці гроші вони отримали саме за спадщину, оскільки розпоряджатися спадковими правами на майбутнє вони не могли. Договір щодо поділу спадщини має бути нотаріально посвідченим, і такого договору між сторонами не укладалося. Також ОСОБА_3 просив стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь його клієнтів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3000 грн кожному, надавши суду документи на підтвердження наявності та розміру таких витрат.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги за своїм позовом підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні, надавши пояснення, зміст яких збігається із тими, що викладені у позовній заяві. Позовні вимоги ОСОБА_5 не визнав повністю, надавши суду відзив на позов (а.с. 54-76 т. 1), та зазначив, що на його думку його брати ввели його в оману, взявши грошові кошти та не виконавши домовленість за розписками, а тому з цього приводу він був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення шахрайських дій із боку братів, на підставі якої наразі ще триває досудове розслідування. ОСОБА_1 також зазначив, що факт отримання його братами грошових коштів у рахунок спадщини ними не оспорювався, про що зазначалося у рішенні Кремінського районного суду Луганської області від 21.04.2017 та в ухвалі Апеляційного суду Луганської області від 21.07.2017. ОСОБА_1 вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтвердженням відмови його братів від своєї частки у спадщині можуть бути надані ним розписки. Також ОСОБА_1 просив винести окрему ухвалу щодо вчинення кримінального правопорушення його братами. Щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 зазначив, що заперечує проти цього, оскільки, крім іншого, ОСОБА_4 мав одразу двох представників.

Представник позивача ОСОБА_2 , в свою чергу, надала суду відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому викладено аналогічні пояснення тим, що були надані нею в судовому засіданні (а.с. 146-156 т. 1).

Заслухавши позивача-відповідача та представників сторін, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є рідними братами та синами ОСОБА_6 , що також визнавалося всіма учасниками в судовому засіданні (а.с. 9, 24, 91, 111 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла і після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0812 га з кадастровим номером :02:201:0105 для будівництва та обслуговування цього будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 15, 16, 93-100 т. 1; а.с. 9, 10, 11, 19-22 т. 2).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, яким є день смерті особи (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1273 ЦК України).

Судом встановлено, що у шестимісячний строк із дня відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв нотаріусу. Натомість ОСОБА_5 у передбачений законом строк відмовився від спадщини після смерті матері на користь свого брата ОСОБА_4 . Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні документами спадкової справи № 63/2016, заведеної після смерті ОСОБА_6 (а.с. 88, 89, 107, 108 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за ОСОБА_1 , якому постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, було визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку та 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього будинку загальною площею 0,0812 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14, 131-133, 135-137 т. 1; 25-27 т. 2).

Також із постанови приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Гребінюка О.В. № 751/02-31 від 30.10.2018 про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що під час розгляду заяви ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку та 2/3 частки земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилися після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні цієї заяви було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно (а.с. 22-23, 144-145 т. 1).

Таким чином, перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку позивачу ОСОБА_4 є відсутність у останнього оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з п.п. 3.1, 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Отже, для оформлення в нотаріальному порядку спадкових прав на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку у позивача ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 як спадкоємець за законом, існують перешкоди через відсутність у нього оригіналів відповідних правовстановлюючих документів.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача ОСОБА_4 не може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_5 підлягає повному задоволенню, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частки житлового будинку та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позовних вимог позивача ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У судовому засіданні судом було встановлено, що до відкриття спадщини ОСОБА_1 зі своїми братами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягли домовленостей, згідно з якими ОСОБА_1 надав братам грошові кошти у розмірі по 1500 грн кожний, які останні отримали в рахунок їх часток у батьківській спадщині (засвідчивши відсутність претензій до ОСОБА_1 щодо неї) у вигляді будинку та садиби за адресою: АДРЕСА_1 . Про факт отримання грошових коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склали відповідні розписки, копії яких додано ОСОБА_1 до матеріалів справи, і отримання яких не заперечувалося представниками сторін у судовому засіданні та їх клієнтами у досліджених судом письмових поясненнях, відібраних працівниками поліції під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001138 від 06.12.2016 за заявою ОСОБА_1 (а.с. 61, 62, 63-64, 65-66, 140, 141-142 т. 1, а.с. 23, 24, 33, 36, 37 т. 2).

У той же час, щодо посилання позивача ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 21.04.2017, суд не може взяти їх до уваги, оскільки останнє не набрало законної сили та було скасоване ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 21.06.2017 у зв`язку із залишенням позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду за заявою останнього (а.с. 72-73, 171-172 т. 1; 28-29 т. 2).

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, суд не може прийняти до уваги зазначені розписки як такі, що свідчать про відмову від спадщини на майбутнє та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, право на спадкування у позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_5 виникло 19.08.2016 із дня відкриття спадщини, та до такого моменту у них було відсутнє право на розпорядження будь-яким майном чи правами, які в майбутньому могли бути ними успадковані, а тому розпоряджатися таким майном чи правами на нього останні не могли, у той час як позбавлення права на спадщину на майбутнє з огляду на положення ч. 1 ст. 27 ЦК України є нікчемним і таким, що не відповідає закону.

Позбавлення права на спадкування можливе з виключних підстав, визначених ст. 1224 ЦК України, однак виплата обумовленої сторонами вартості такого майна, яке може входити до складу спадщини в майбутньому, із відібранням розписки про отримання коштів за таку (потенційну) спадщину, у перелік таких підстав не входить.

Разом із тим, у відповідності до ч. 3 ст. 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Однак, таке право виникає лише після відкриття спадщини та не може виникати наперед, тобто до відкриття спадщини.

При цьому в матеріалах справи відсутні письмові угоди, посвідчені нотаріусом, про зміну розміру часток у спадщині сторін. Відсутність таких угод між сторонами також підтверджується відомостями з інформаційної довідки нотаріуса № 48227188 від 27.06.2017, що міститься в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 (а.с. 129 т. 1).

Розписка ж за положеннями діючого цивільного законодавства є борговим документом, який складається у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов, і посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми.

Відтак відповідні правочини суд вважає нікчемними, оскільки вони, крім іншого, обмежували можливість відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 мати не заборонені законом цивільні (спадкові) права та обов`язки.

Посилання позивача ОСОБА_1 на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02.07.2014, № 6-1967цс13 від 11.11.2015, № 569/11141/15-4 від 25.01.2017 та № 6-996цс17 від 13.12.2017, суд вважає неспроможними, оскільки вони стосуються правовідносин щодо стягнення боргу за розпискою та не мають відношення до спадкових правовідносин.

Суд також не може взяти до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на те, що за рахунок проведених ним робіт вартість спадкового майна суттєво збільшилася, на підтвердження чого він надав відповідні документи (а.с. 179, 180, 181, 182 т. 1; 50-51, 52, 53-56, 57-61, 62 т. 3), оскільки вказана обставина жодним чином не може вплинути на визначення розміру часток спадщини, а тому ці докази є неналежними.

Крім іншого, у наданому ОСОБА_1 висновку експертного дослідження № 19/113/9/4-4ед від 07.07.2020 не міститься інформація, за який саме період виконувалися відповідні будівельні роботи, вартість яких визначалася експертом. Також у цьому висновку в порушення вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не може взяти цей висновок до уваги, оскільки він не є допустимим доказом (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки позивач ОСОБА_1 наразі реалізував свої спадкові права щодо 1/3 частки спадкового майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу суд виходить із наступного.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01.11.2019 уклали із адвокатом Прохватіловим М.Ю. договори про надання правової допомоги, повноваження якого підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 823 та ордерами серії АА № 057428 та № 057429 від 20.02.2020 (а.с. 183, 184, 185 т. 1; 63-64, 67-68, т. 3).

Із наданих представником ОСОБА_3 розрахунків погодинної вартості правової допомоги до договорів про надання правової допомоги від 01.11.2019 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 понесли витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі по 3000 грн кожний, які складаються з наступного: 1) консультація 200 грн; 2) пошук судової практики та ознайомлення з нею 800 грн; 3) представлення інтересів у суді 2000 грн, сплата яких підтверджується квитанціями № 2 та № 4 від 01.04.2020 (а.с. 65, 66, 69, 70 т. 3). Розмір витрат відповідачів на оплату послуг адвоката суд вважає співмірним з огляду на положення ч. 5 ст. 134 КАС України.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

У той же час, позивач ОСОБА_1 не зазначав про неспівмірність витрат відповідачів на правову допомогу, а його доводи щодо відсутності необхідності у залученні другого представника ОСОБА_5 та отримання професійної правничої допомоги суд вважає неспроможними, оскільки право кожного на правову допомогу гарантується як положеннями Конституцієї України, так і Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку про необхідність у відмові у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути з останнього на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу по 3000 грн кожному.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

У той же час, суд не вбачає в даній справі підстав для винесення окремої ухвали за вимогою ОСОБА_1 . Крім того, з наданих та досліджених у судовому засіданні самим ОСОБА_1 документів вбачається, що наразі вже здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за його заявою за фактом неправомірних дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 106, 133, 137, 141, 258, 259, 262-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частки житлового будинку та на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0812 га з кадастровим номером :02:201:0105 для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які залишилися після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (трьох тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (трьох тисяч) гривень.

Повне рішення складене 17 липня 2020 року.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку із введенням на території України карантину зазначені процесуальні строки (апеляційного оскарження рішення та набрання ним законної сили) продовжуються на строк дії карантину. Перебіг строків на оскарження рішення починається з наступного дня після закінчення карантину.

Позивач-відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Суддя І.Г. Безкровний