П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/23596/19

Провадження № 22-ц/4815/800/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 25 березня 2020 року,

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 21 березня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2019 року складалась з: 7 862,28 гривень заборгованість за кредитом; 53 807,15 гривень відсотки за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована складова; 3 083,47 гривень процента складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 65 252,90 гривень, а також 1 921 гривень понесеного при поданні позову судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 21 березня 2011 року в розмірі 7 862,28 гривень та 230,52 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалась не його незаконність і необґрунтованість в частині відмовлених позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що суд попередньої інстанції фактично звільнив боржника від сплати заборгованості, хоча позичальником ця заборгованість не оспорювалася та не заявлялись зустрічні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Задля встановлення істини та об`єктивного вирішення справи покликалось на необхідність врахування при апеляційному перегляді довідки про відкриття рахунку та виписку по рахунку. Місцевий суд цих доказів не витребовував, відповідач відзиву на позов не подавав, що, на думку банку, є об`єктивною причиною неподання додаткових доказів до суду першої інстанції. Підписавши анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що відповідно до ст. 634 ЦК України він приєднався до Умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку та разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Зазначав, що відсутність підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не вказує на неукладеність договору, оскільки сама суть такого договору полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Позичальник, отримавши картку, здійснив дії щодо її активації та отримував кредитні кошти за власною ініціативою. Погашаючи заборгованість, відповідач фактично визнав факт отримання нею кредитних коштів. Доказом користування кредитними коштами також є виписка по рахунку, яка мас статус первинного документу та в якій відображені всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Суд, залишив поза увагою останні правові висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 18 грудня 2019 року в справі №205/2825/18. Так, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, проте місцевий суд не перерахував та не стягнув відсотки, які передбачені ст. 1048 ЦПК України, а взагалі відмовив в цій частині позову. Тому вважало, що правові висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду, покликалося на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З викладених підстав просило скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків і неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що 21 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 21 березня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 31 жовтня 2019 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 65 252,90 гривень, з яких: 7 862,28 гривень заборгованість за кредитом; 53 807,15 гривень відсотки за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована складова; 3 083,47 гривень процента складова.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" і витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних відповідача, не містить жодної інформації щодо умов кредитування.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак й відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в стягненні грошових коштів, які були нараховані ним на підставі непогоджених між сторонами умов кредитного договору.

Тому правильним є використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо вірного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегією суддів відхиляються твердження про необхідність врахування інших висновків касаційного суду, оскільки виниклий спір тотожний тому, що в справі №342/180/17, а при вирішенні спірних правовідносини повинна враховуватись саме остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висновки якої мають вищу юридичну силу порівняно із позиціями Верховного Суду.

При цьому доцільність застосування цих висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не вказують про наявність підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Вирішуючи ж питання щодо дослідження доказів, які не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Між тим, позивач не довів неможливість їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від нього, хоча сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не до апеляційного суду, вишукуючи нові й долучати їх до апеляційної скарги.

Поготів, виключного значення для правильного вирішення справи подані до апеляційної скарги докази не мають, висновків суду попередньої інстанції не спростовують, адже такі обставини, як підписання анкети-заяви, отримання та використання позичальником кредитних грошей, не заперечуються. Проте ці документи не підтверджують факту погодження між сторонами умов кредитного договору, на підставі яких банк має намір стягнути спірну суму заборгованості.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків