Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року Новотроїцький районний суд

Херсонської області

в складі головуючого судді Тимченко О. В.

секретар судового засідання - Овсяннікова Т.М.

з участю представника позивача адвоката Козачок М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі смт. Новотроїцьке Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану території України АР Крим

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала і пояснила, що позивач ОСОБА_1 від шлюбу з відповідачем, який розірвано ІНФОРМАЦІЯ_1 має малолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на її утриманні та проживає з нею в м.Сімферополь АР Крим, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов та довідкою з дитячого садка. Однак вона є громадянкою України та зареєстрована в с.Чкалове Новотроїцького району Херсонської області та має бажання інколи повертатися в квартиру, де зареєстрована. До червня 2018 року відповідач надавав свою згоду на виїзд/в`їзд з АР Крим, але у зв`язку з тим, що дозвіл скінчився, вона не має можливості з дитиною перетинати кордон тимчасово окупованої території України -АР Крим для отримання паспорту на відновлене прізвище ОСОБА_1 . Відповідач проживає на території АР Крим.

Просить надати дозвіл на виїзд/в`їзд малолітній дитині - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію АР Крим в присутності матері - ОСОБА_1 без згоди батька, до досягнення дитиною 10-річного віку.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав і пояснив, що позивачка з сином та батьками мешкає в м.Симферополь. Він також і його родичі живуть в Криму. Він не надає згоди колишній дружині на вивіз сина за кордон, тому що дитина мала і не має нагальної потреби перевозити дитину будь-куди з її постійного місця проживання, яким є м.Сімферополь. Право позивачки на вільне переміщення він не оспорює, дитину можна залишити на нього, на батьків позивачки та інших родичів. Позивачка не довела суду позовні вимоги,тому в задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 02.10.2018 року розірвано, від шлюбу мають сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач, відповідач, дитина та батьки мешкають та працевлаштовані в м.Сімферополь АР Крим. Однак, позивач зареєстрована в АДРЕСА_1 . Ці факти ніким не оспорюються, отже не підлягають доведенню.

У сторін виник спір з питання, що позивач ОСОБА_1 в майбутньому має намір у тимчасових справах приїхати за місцем реєстрації в с.Чкалове Новотроїцького району Херсонської області та при цьому не бажає розлучатися з дитиною, хоче свою малолітню дитину брати з собою та перевозити через кордон, а по завершенню справ, знову повернутися в Крим.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами).

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Згідно положень п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд вирішуючи спір по суті виходить з найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Хоча, безумовно, вивезення неповнолітньої дитини матір`ю за кордон без згоди батька є порушенням його інтересів, проте суд має врахувати найкращі інтереси дитини виходячи з установлених обставин щодо визначеного в судовому порядку місця проживання дитини, забезпечення тим із батьків, з ким визначено місце проживання дитини, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку; заслухати думку дитини та урахувати обставини, які склалися та існують на час ухвалення судового рішення

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд/в`їзд дитини на територію АР Крим, а також беручи до уваги, що батьки не прийшли згоди з цього питання та позивач не довела суду, які найкращі інтереси дитини передбачають примусове надання такого дозволу зі сторони батька, в задоволенні позову слід відмовити. За таких умов права та інтереси 5-річної дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально.

Керуючись ст.ст. ст.263,265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану території України АР Крим - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Суддя ________________ О.В.Тимченко