ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2020 року

м.Харків

справа № 644/3751/17

провадження № 22-ц/818/80/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Сітало А.К., в залі суду в місті Харкові, (повний текст судового рішення складено 15 липня 2019 року),-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, фактично не дає доступу до квартири, що позбавляє можливості нести витрати на утримання квартири. Вона не має у власності іншого житла, зареєстрована на даний момент у своєї матері та змушена орендувати квартиру, на що необхідні додаткові витрати.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній квартирі є лише дві кімнати, які є суміжними, і виділити кожному із співвласників, відповідно до їх ідеальних часток, окрему кімнату не виявляється можливим. Визнання запропонованого позивачем порядку користування, призведе до суттєвого порушення житлових прав відповідача, та призведе до погіршення умов її проживання. Також призведе до значного відхилення у відповідності реальних часток, ідеальним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 та розташована на п`ятому поверсі, п`яти поверхового будинку та складається з двох кімнат, житловою прощею - 27,3 кв.м. у тому числі 1-а кімната - 16,4 кв.м., 2-а кімната - 10,9 кв.м., кухні - 6,6 кв.м., вбиральні (сполученої) - 2,7 кв.м., коридору - 3,2 кв.м. вбудованої шафи - 2,1 кв.м. Квартира обладнана балконом - 2,6 кв.м. Загальна площа квартири - 42,7 кв.м. Кімнати в квартирі є . суміжними, що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру, виготовленим станом на 31.07.2012 року, який долучено позивачем по справі, а також копією технічного паспорту на квартиру, виготовленим станом на 30.08.2011 року, який долучено відповідачем.

Позивачу ОСОБА_1 належить 3/12 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування частини квартири від 16.08.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М., який зареєстровано в реєстрі за № 1742. Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 07.09.2012 року в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № П-7-15151.

Відповідачу ОСОБА_2 належить 9/12 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1360, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1362 і на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 05.02.1999 року за№ 7-99-173011.

Сторони не є членами однієї родини.

В спірній квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 ..

Позивач по справі ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що вона не може дійти домовленості з відповідачем у користуванні квартирою, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: їй у користування виділити житлову кімнату площею 10,9 кв.м., у користування ОСОБА_2 залишити житлову кімнату площею 16,4 кв.м., в загальному користуванні залишити: кухню - 6,6 кв.м., вбиральню - 2,7 кв.м., ванну кімнату - 2,0 кв.м., коридор - 6,9 кв.м..

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може -належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виходячи зі змісту положень ст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток.

Суд виділяє в користування сторонам спору частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Проте, будь-яка домовленість між сторонами наразі відсутня.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у спірній квартирі є лише дві кімнати, які є суміжними, і виділити кожному з співвласників, відповідно до їх ідеальних часток, окрему кімнату не виявляється можливим.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ставить питання про виділення у її користування кімнати площею 10,9 кв.м., а в користування відповідачки ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, площею 16,4 кв.м., яка є прохідною. Зазначене не відповідає ідеальним часткам співвласників. Проте, запропоноване позивачем визначення порядку користування квартирою призведе до фактичного збільшення житлової площі позивача по відношенню до площі, яка припадає на її ідеальну частку та значного відхилення до її ідеальної частки. Крім того призведе до суттєвого порушення житлових прав відповідача, оскільки позивач буде фактично користуватись і кімнатою площею 16,4 кв.м., через яку буде здійснювати прохід до своєї кімнати. Таким чином фактично кімната площею 16,4 кв.м. залишається у спільному користуванні сторін. При цьому окремої кімнати відповідачка, частка якої у праві власності складає 9/12, не отримує.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення можливих варіантів переобладнання житлових суміжних кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 , проте експертиза не була проведена у зв`язку із несплатою за її проведення позивачкою.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано достатніх та належних доказів для задоволення запропонованого нею порядку користування спірною квартирою.

Зважаючи на те, що кімнати в квартирі є суміжними та площа кімнат не відповідає розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності та між співвласниками відсутня будь-яка згода та взаємопорозуміння, у зв`язку з цим суд позбавлений можливості вирішити спір про встановлення порядку користування квартирою, оскільки встановлений рішенням суду порядок користування спірною квартирою буде порушувати права іншого співвласника квартири.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 23 липня 2020 року.