Справа № 438/761/19
Номер провадження 2/438/64/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 червня 2020 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_4 08.02.2001 року було зареєстровано шлюб, разом вони проживали майже 18 років за адресою: АДРЕСА_1 а у будинку батьків дружини. В цьому будинку він був зареєстрований за згодою власника будинку. За спільні роки він всі свої кошти вкладав у збільшення і покращення будинку, площа якого була збільшена у кілька разів. Через конфлікти з дружиною він змушений проживати у сусідньому будинку та 23 квітня 2019 року в черговий раз спробував вселитися у будинок АДРЕСА_1 , однак його дружина разом з її батьком не впускають його у будинок.

Просить суд вселити його у сказане житло, оскільки він має право на користування цим житловим приміщенням нарівні з іншими членами сім`ї, так як був вселений за згодою власника, протягом 18 років здійснював покращення і збільшення площі будинку, у нього відсутнє інше житло.

Ухвалою судді від 26 червня 2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні не з`явися.

Представник адвокат позивача ОСОБА_3 - Гирич О ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься клопотання відповідачів про розгляд справи у їх відсутності, просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідачів адвокат Ільницький І.Л. щодо задоволення позову заперечив з аналогічних підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву від 19 липня 2019 року, поданим відповідачем ОСОБА_4 , остання просить відмовити у позові з таких підстав: рішенням Бориславського міського суду від 11 червня 2019 року між нею та позивачем розірвано шлюб, причиною розірвання шлюбу стало особисте життя чоловіка на стороні. Позивач ОСОБА_3 26 червня 2018 року забрав усі своїх речі та переїхав жити на постійній основі до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок є власністю її матері ОСОБА_8 , яка не вела із позивачем спільного господарства, оскільки перебуває закордоном на роботі. Позивачем не долучено доказів у підтвердження того, що ним придбано будівельні матеріали на вдосконалення будинку, доказів оплати комунальних послуг. Вдосконалення будинку проводилося за її кошти та кошти її батьків. Вказує, що спільне проживання з позивачем в одному будинку є неможливим, оскільки після факту ведення особистого життя на стороні чоловіка, між ними утворився стійкий психологічний бар`єр, що створює перешкоди у нормальному спілкуванню між позивачем і дітьми, а також її батьками та унеможливлює мирне проживання разом.

Заслухавши представників, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 08 лютого 2001 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який згідно рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2019 року розірвано у судовому порядку.

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт стверджується копією паспорта позивача, копією будинкової книги, актом №35 виданим ДКП «ЖЕК №3» від 15 квітня 2019 року, актом обстеження умов проживання від 27 березня 2019 року.

Власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 червня 1999 року.

Відповідно до світлокопії будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 будинку зареєстровані: ОСОБА_8 (1962р.н.), ОСОБА_5 (1962р.н.), ОСОБА_4 (1982р.н.), ОСОБА_9 (2002р.н.), ОСОБА_10 (2009р.н.), ОСОБА_3 (1973р.н.).

Як встановлено в судовому засіданні, після укладення шлюбу із ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 вселився в будинок АДРЕСА_1 як член сім`ї власника будинку, а саме як чоловік доньки власника будинку, зі згоди власника та всіх членів сім`ї, а отже, набув права користування житлом на рівні з іншими членами сім`ї.

Під час проживання у будинку у позивача з дружиною виникали конфлікти, через які позивач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 року тимчасово переїхав жити до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . Крім пояснень сторін, зазначена обставина також підтверджується відповідним актом за №35 від 15 квітня 2019 року (а.с.67).

Позивач ОСОБА_3 намагався вселитися у будинок АДРЕСА_1 , однак його колишня дружина відповідач ОСОБА_4 разом з її батьком не впускають його у будинок. Викладене підтверджується змістом позовної заяви, відзиву на позовну заяву та поясненнями сторін у судових засіданнях.

Правовідносини між сторонами врегульовано нормами Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Суд констатує, що припинення сімейних відносин не є підставою для втрати права користуватися житловим приміщенням, навіть у тому випадку, якщо його одноосібним власником є інший з подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Щодо доводів представника відповідача про те, що у позивача ОСОБА_3 відсутні підстави для вселення у спірний будинок у зв`язку з неправомірною поведінкою позивача, оскільки останній вчинив відносно одного із відповідачів, зокрема ОСОБА_11 , насильство в сім`ї, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У матеріалах справи наявна постанова судді Бориславського міського суду Львівської області від 22 липня 2019 року, відповідно якої 23 квітня 2019 року о 17 год.30 хв. ОСОБА_3 за місцем проживання дружини ОСОБА_12 АДРЕСА_1 а винив домашнє насильство стосовно неї, ображав її нецензурною лайкою, словесно погрожував, тобто вчинив умисні дії психологічного характеру в результаті чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Вказане свідчить про вчинення позивачем насильства в сім`ї відносно відповідача у справі, колишньої дружини, ОСОБА_4 .

Разом з тим, згідно пояснень представників сторін, зазначене насильство мало місце зі сторони позивача ОСОБА_3 під час спроби останнього вселитись у спірне житло, що у свою чергу підтверджує, що відповідачі, зокрема 23 квітня 2019 року, створювали перешкоди позивачу у проживанні в будинку, не допускали останнього до житла.

Проте, вчинення одиничного випадку насильства у сім`ї стосовно одного із відповідачів не може розцінюватися судом як підстава у позбавленні права позивача проживання у спірному будинку.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

За ч.1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із ч.2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти батьки. Членами наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1ст. 405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підстави та порядок позбавлення членів сім`ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого приміщення.

Таким чином, позивач як член сім`ї власника будинку набув право користування ним і на час звернення до суду не втратив це право користування.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 встановлено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_3 вселений у спірний будинок як чоловік відповідача ОСОБА_4 , яка є донькою власника будинку, відповідачами не надано доказів відсутності згоди власника на таке вселення, позивач безперервно користувався вказаним житлом протягом тривалого часу, суд дійшов висновку, що позивач набув права користування спірним будинком у порядку, передбаченому законодавством України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 12,13, 141, 259, 263-268, 273, 280- 289, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 та ОСОБА_5 реєстраційний номер облікової картки платника податку невідомий усунути перешкоди ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 у користуванні будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 у вказане житлове приміщення та надання ключів від вхідних дверей даного житла.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки на апеляційне оскарження продовжуються на строк дії такого карантину, відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 23 липня 2020 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш